П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2025 року м. Київ

Справа №755/8770/24
Провадження: № 22-ц/824/13499/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Верланова С. М., Нежури В. А., 
секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги адвоката Школяра Андрія Вячеславовича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКА-ТРЕЙД» та адвоката Панченка Максима Вадимовича в інтересах ОСОБА_1 
на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 червня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Гончарука В. П.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКА-ТРЕЙД», ОСОБА_2 , про визнання недійсним ліцензійного договору та застосування наслідків його недійсності,

в с т а н о в и в:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 10 травня 2018 року він та ОСОБА_2 набули право власності на торговельну марку «FUSION» для товарів і послуг віднесених до 1,4 класів Міжнародної класифікації товарів і послуг. При цьому, між ним та ОСОБА_2 не укладався договір щодо спільного використання торговельної марки. Так, в кінці травня 2021 року він дізнався про використання ТОВ «НІКА ТРЕЙД» знаку «FUSION» шляхом імпорту та продажу на території України продукції, маркованої даним позначенням, що стало підставою для звернення до Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету та поліції, адже він, ОСОБА_1 , не надавав ані усної, ані письмової згоди на використання знаку «FUSION» ТОВ «НІКА ТРЕЙД». З відповіді Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету від 28 жовтня 2021 року йому стало відомо про те, що 01 червня 2018 року Товариство уклало з другою співвласницею торговельної марки, ОСОБА_2 , ліцензійний договір та почало використовувати його способами передбаченими положеннями п.4 ст. 16 Закону України «Про охорону права на знаки для товарів і послуг». Відповідно до умов укладеного ліцензійного договору ОСОБА_2 надає за плату ТОВ «НІКА ТРЕЙД» дозвіл на використання торговельної марки у підприємницькій діяльності ліцензіата на наступних умовах: проста (невиключна ліцензія з правом видачі субліцензії). Під торговельною маркою для цілей цього договору мається на увазі торговельна марка «FUSION» за свідоцтвом № НОМЕР_1 . Згідно із розділом 3 оскаржуваного договору торговельна марка може бути використана у будь-який спосіб, що прямо не заборонений чинним законодавством України, в межах отриманої ліцензії товариству (ліцензіату) дозволено використовувати торговельну марку щодо всіх товарів (послуг), для позначення яких реєструвалась торговельна марка . Ліцензіат має право передавати впродовж строку дії Ліцензії право використання Торговельної марки третім особам (субліцензія) на підставі окремих субліцензійних угод. Відповідно до розділу «Винагорода ліцензіара» оскаржуваного договору за використання торговельної марки Товариство ( ліцензіат) зобов`язується сплачувати регулярні платежі ліцензіару (роялті). Сторони погодили, що роялті за договором підлягають виплаті щорічно до останнього числа місяця, наступного за звітним періодом. Сума роялті за користування ліцензією в поточному звітному періоді встановлюється в розмірі 30 000 грн. Всі розрахунки до договором здійснюються шляхом банківського переказу грошових коштів на рахунок ліцензіара. Строк дії ліцензійного договору відповідно до п.п. 4.2, 4.3. закінчився 31 грудня 2021 року.
Використання товариством торговельної марки підтверджують контракти ТОВ «НІКА-ТРЕЙД» з іноземними контрагентами на поставку товарів 1 та 4 класів МКТП маркованих знаком «FUSION»: № 112020 від 11 листопада 2020 року, який закінчився 31 грудня 2023 року; №DOL/V/48/2020/EN-UA від 01 грудня 2020 року, № 18112020 від 18 листопада 2020 року, якій закінчився 31 грудня 2023 року.
По зазначеним контрактам ТОВ «НІКА ТРЕЙД» проводились розрахунки з іноземними імператорами, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями, які містяться в матеріалах справи № 755/3412/22, а також в матеріалах кримінальних проваджень №120221000500001877 та №12021100050001133, які були відкриті, в тому числі, за фактом незаконного використання засновниками та директором товариства знаку «FUSION» в яких він, позивач, визнаний потерпілим.
До того ж, з листа Київської митниці Держмитслужби України від 18 червня 2021 року убачається, що в зоні діяльності Київської митниці Держмитслужби за митною декларацією від 06 квітня 2021 року UA100070/2021/318067 здійснено митне оформлення товару «олива моторна, олива гідравлічна та олива трансмісійна» отримувачем якого є ТОВ «НІКА ТРЕЙД» в кількості 20 242,664 кг. торговельної марки «FUSION». Реалізацію ввезеного ТОВ «НІКА-ТРЕЙД» мастила «FUSION» на території України підтверджує виписка з рахунку відповідача -1.
Ураховуючи вищевикладене, а також те, що оскаржуваний ліцензійний договір був укладений всупереч чинному законодавству, порушував права ОСОБА_1 , як співвласника свідоцтва та завдавав йому збитків та моральної шкоди, він вирішив звернутися до суду із вказаним позовом, в якому просив суд визнати недійсним ліцензійний договір від 01.06.2018 року про використання знаку для товарів і послуг «FUSION» за свідоцтвом № НОМЕР_1 укладений між ТОВ «НІКА ТРЕЙД» та ОСОБА_2 та застосувати наслідки недійсності ліцензійного договору, а саме:
- стягнути з ТОВ «НІКА-ТРЕЙД» 500 000 грн моральної шкоди;
- стягнути в рівних частках по 630 000 грн з ТОВ «НІКА-ТРЕЙД» та ОСОБА_2 збитки (упущену вигоду), у розмірі 1 260 000 грн;
- заборонити ТОВ «НІКА- ТРЕЙД» будь-яке використання знаку для товарів і послуг «FUSION» за свідоцтвом № 241321 від 10 травня 2018 року, виданим Міністерством економічного розвитку і торгівлі України, для товарів і послуг, віднесених до 1,4 класів Міжнародної класифікації товарів і послуг, в тому числі імпорт товарів, маркованих цим позначенням;
- стягнути з відповідачів пропорційно судові витрати у розмірі 40 022,40 грн.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06 червня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано ліцензійний договір від 01.06.2018 року про використання знаку для товарів і послуг «FUSION» за свідоцтвом № НОМЕР_1 , укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «НІКА-ТРЕЙД» та ОСОБА_2 недійсним.
В іншій частині в задоволені позову відмовлено.
Стягнуто солідарно з ТОВ «НІКА-ТРЕЙД» на користь ОСОБА_1 605, 60 грн. витрат по сплаті судового збору.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 605,60 грн. витрат по сплаті судового збору.
Не погодившись із таким судовим рішенням в частині задоволених позовних вимог, адвокат Школяр А. В. в інтересах «ТОВ «НІКА-ТРЕЙД» та адвокат Панченко М.В. в інтересах ОСОБА_1 в частині незадоволених позовних вимог, подали апеляційні скарги.
Адвокат Школяр А. В. в інтересах ТОВ «НІКА-ТРЕЙД» на обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, адже вважає, що ОСОБА_2 мала право укладати ліцензійний договір від 01.05.2018 року щодо торговельної марки «FUSION», оскільки між співвласниками, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , існувала усна домовленість про спільне використання торговельної марки. При укладенні договору ОСОБА_2 запевнила ТОВ «НІКА-ТРЕЙД» у наявності згоди іншого співвласника, що давало підстави товариству діяти добросовісно та правомірно. Факт такої домовленості підтверджується й поведінкою самого ОСОБА_1 , який через ПП «Компанія Аверс» самостійно використовував позначення «FUSION» у господарській діяльності без будь-яких письмових договорів зі співвласником. Це підтверджується видатковими накладними та поясненнями осіб, залучених до господарських операцій. Крім того, ТОВ «НІКА-ТРЕЙД» придбавало продукцію з торговельної марки «FUSION» у ПП «Компанія Аверс» через ТОВ «ВІН-ПАРТС», що свідчить про те, що позивач сам здійснював обіг товарів із цим позначенням, а згодом звернувся до суду з вимогою заборонити аналогічні дії іншим суб`єктам, що вказує на недобросовісність та зловживання правами (ст. 13 ЦК України).
Зауважує, що використання ТМ «FUSION» ТОВ «НІКА-ТРЕЙД» здійснювалося виключно в межах строку дії ліцензійного договору, до 01.12.2021 року. Після ініціювання перевірки Антимонопольним комітетом у жовтні 2021 року товариство повністю припинило використання торговельної марки, а порушень з боку товариства АМКУ не встановив. 
Після припинення ліцензії ТОВ «НІКА-ТРЕЙД» змінило маркування продукції на «PROFUSION» та зареєструвало відповідну торговельну марку (свідоцтво №331430), що підтверджує правомірність подальшої діяльності та добросовісність дій.
Отже, на думку скаржника, суд першої інстанції не врахував презумпцію правомірності правочину (ст. 204 ЦК України) та не надав належної оцінки доказам згоди співвласників. У зв`язку з цим, просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06.06.2025 та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .
Адвокат Панченко М. В. в інтересах ОСОБА_1 на обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а саме: статті 22, 23, 216, 495 ЦК, а також статті 16 і 20 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг».
Скаржник наголошує, що суд безпідставно не застосував положення закону, які прямо передбачають відповідальність за завдання майнової та моральної шкоди внаслідок укладення недійсного правочину та порушення прав інтелектуальної власності. Порушення прав ОСОБА_1 полягало у незаконному використанні торговельної марки «FUSION» ТОВ «НІКА-ТРЕЙД» без його згоди як співвласника, що є протиправним відповідно до ст. 495 ЦК України та ст. 16 Закону № 3689-XII.
Вказує, що ОСОБА_2 , укладаючи ліцензійний договір від 01.06.2018 року, не мала на це повноважень, оскільки між співвласниками не існувало жодної домовленості щодо спільного використання торговельної марки або порядку надання ліцензій. Унаслідок цього відповідач тривалий час використовував знак «FUSION» без згоди одного зі співвласників, чим завдав ОСОБА_1 майнових збитків у вигляді упущеної вигоди та моральної шкоди.
Наявність моральної шкоди підтверджується висновком судової психологічної експертизи № 962/03/2023 від 15.03.2023, яким встановлено тривалий стрес, емоційні страждання та погіршення соціального й фізичного стану позивача, що перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з незаконним використанням його торговельної марки. Суд першої інстанції безпідставно відхилив цей висновок, не навівши переконливих аргументів щодо його недопустимості.
Представник позивача також зазначає, що суд помилково відмовив у забороні використання ТОВ «НІКА-ТРЕЙД» знаку «FUSION», фактично не надавши жодної оцінки цій вимозі та не навівши мотивів відмови. Водночас, закон і практика Верховного Суду прямо передбачають право власника свідоцтва вимагати припинення та заборони незаконного використання торговельної марки як ефективного способу захисту порушеного права. Матеріалами справи підтверджено, що Товариство використовувало знак «FUSION» та здійснювало дії, спрямовані на таке використання, у тому числі після закінчення строку дії ліцензійного договору.
Окремо, вказує на неправильне застосування судом норм щодо розподілу судових витрат, а саме, що суд не обґрунтував спосіб обчислення стягнутого судового збору, допустив арифметичні та логічні суперечності між мотивувальною та резолютивною частинами рішення, не вирішив питання про компенсацію витрат на психологічну експертизу та безпідставно відмовив у стягненні витрат на правову допомогу, незважаючи на наявність в матеріалах справи відповідних доказів.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 05 вересня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «НІКА-ТРЕЙД», адвокат Панченко М. В. в інтересах ОСОБА_1 зазначив про те, що ТОВ «НІКА-ТРЕЙД» посилалося на необхідність застосування ст. 428 ЦК України замість Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг». Водночас, обидва нормативно-правові акти однаково передбачають обов`язковість спільного вирішення питань щодо розпорядження правами співвласниками. У зв`язку з цим, ОСОБА_2 не мала права укладати ліцензійний договір без згоди ОСОБА_1 адже, вінповністю заперечив існування будь-яких усних домовленостей між співвласниками. Навіть у разі їх гіпотетичного існування такі домовленості є нікчемними, оскільки порушують вимогу письмової форми правочину, встановлену ч. 2 ст. 1107 ЦК України.
Щодо доказів, які підтверджують згоду позивача, адвокат зазначив, що ТОВ «НІКА-ТРЕЙД» посилалося на господарську діяльність ОСОБА_1 (через ПП «Компанія Аверс») та видаткові накладні. Водночас, ці накладні не мають жодного відношення ні до ТОВ «НІКА-ТРЕЙД», ні до ОСОБА_2 , були укладені до реєстрації торговельної марки, а реалізовані товари не ідентифіковані як продукція зі знаком «FUSION».
Крім того, пояснення свідків ( ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ) визнані недопустимими доказами, оскільки зазначені особи є заінтересованими, а їх допит у судовому засіданні не проводився, що суперечить вимогам ст. 78, 90, 91 ЦПК України.
Отже, вважає, щоТОВ «НІКА-ТРЕЙД» не довело наявності жодної письмової чи усної згоди ОСОБА_1 на укладення ліцензійного договору. Суд першої інстанції обґрунтовано визнав спірний договір недійсним, оскільки його укладено з порушенням прав співвласника
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 адвокат Наседкін О. І. в інтересах ОСОБА_2 заперечував проти доводів апеляційної скарги та вважав їх необґрунтованими, зазначив, що рішення Дніпровського районного суду м. Києва є законним і обґрунтованим, ухваленим із дотриманням норм матеріального і процесуального права.
На думку представника, апеляційна скарга ОСОБА_1 зводиться до переоцінки доказів, які вже були належно досліджені судом першої інстанції, та не містить нових юридично значущих обставин. Зокрема, адвокат наголосив, що підстав для стягнення упущеної вигоди немає, оскільки ОСОБА_1 не довів наявності шкоди, її розміру, причинного зв`язку та вини відповідачів. Розрахунок позивача у 1 260 000 грн є умовним і ґрунтується лише на його власних припущеннях, в той час як у ліцензійному договорі роялті визначено як щорічну плату, а не місячну. Протиправна поведінка відсутня, оскільки укладення ліцензійного договору від 01.06.2018 між ОСОБА_2 та ТОВ «Ніка-Трейд» було правомірним. ОСОБА_1 фактично надавав згоду на використання торговельної марки «FUSION», що підтверджується свідченнями ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та його власною поведінкою, він, позивач, сам користувався знаком і знав про його використання ТОВ «Ніка-Трейд».
Вимоги про моральну шкоду є повторними, оскільки аналогічний спір уже вирішено судами у справі № 755/3711/23, рішення в якій набрало законної сили, що унеможливлює повторне звернення з тими самими вимогами.
Вимога про заборону використання торговельної марки «FUSION» також вже була предметом розгляду у справі № 755/3412/22, тому є тотожною і не підлягає повторному вирішенню.
Позивач не має процесуального права вимагати застосування наслідків недійсності ліцензійного договору, адже він не є стороною цього правочину.
Суд першої інстанції правильно розподілив судові витрати, врахувавши пропорційність задоволених вимог, витрати на експертизу та правничу допомогу не підлягають компенсації через відсутність доказів їх обґрунтованості.
У зв`язку з цим, адвокат Наседкін О. І. просив залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.
В судовому засіданні адвокат Панченко М.В. в інтересах ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу ОСОБА_1 та просив її задовольнити, водночас, апеляційну скаргу ТОВ «НІКА ТРЕЙД» вважав необґрунтованою та просив відмовити в її задоволенні.
Адвокат Досковський В. Г. в інтересах ОСОБА_2 заперечував проти доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 та підтримав апеляційну скаргу ТОВ «НІКА ТРЕЙД»
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, на підставі свідоцтва України на знак для товарів і послуг № НОМЕР_1 від 10 травня 2018 року, виданого Міністерством економічного розвитку і торгівлі України, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 набули право спільної власності на торговельну марку «FUSION» для товарів і послуг, віднесених до 1 та 4 класів Міжнародної класифікації товарів і послуг (т. 1, а. с. 30-33).
Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір щодо порядку спільного використання торговельної марки або надання дозволу на її використання третім особам не укладався, що сторонами не заперечувалося (т. 1, а. с. 182-187).
01 червня 2018 року між ОСОБА_2 та ТОВ «НІКА-ТРЕЙД» було укладено ліцензійний договір на використання торговельної марки «FUSION» за свідоцтвом № НОМЕР_1 , за умовами якого ліцензіар надав ліцензіату дозвіл на використання знака на умовах простій (невиключній) ліцензії з правом видачі субліцензій (т. 1, а. с. 39-41).
Відповідно до умов зазначеного договору, торговельна марка могла використовуватися у будь-який спосіб, що не заборонений чинним законодавством України, щодо всіх товарів і послуг, для яких вона зареєстрована, а ліцензіат мав право передавати право користування знаком третім особам (т. 1, а. с. 39-41).
Строк дії ліцензійного договору, згідно з пунктами 4.2, 4.3 договору, закінчився 31 грудня 2021 року (т. 1, а. с. 39-41).
В кінці травня 2021 року ОСОБА_1 дізнався про використання ТОВ «НІКА-ТРЕЙД» позначення «FUSION» шляхом імпорту та реалізації на території України продукції, маркованої відповідним знаком, у зв`язку з чим звернувся до Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України та правоохоронних органів, зазначаючи, що жодної усної чи письмової згоди на використання торговельної марки він не надавав (т. 1, а. с. 36-38).
З відповіді Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 28 жовтня 2021 року ОСОБА_1 стало відомо про існування ліцензійного договору від 01.06.2018 року, укладеного між ТОВ «НІКА-ТРЕЙД» та ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 36-38).
Матеріалами справи підтверджується, що ТОВ «НІКА-ТРЕЙД» у період дії ліцензійного договору укладало контракти з іноземними суб`єктами господарювання на поставку товарів 1 та 4 класів МКТП, маркованих знаком «FUSION», зокрема, за контрактами від листопада-грудня 2020 року, за якими здійснювалися відповідні фінансові розрахунки (т. 1, а. с. 42-55).
З листа Київської митниці Держмитслужби України від 18 червня 2021 року убачається, що за митною декларацією від 06 квітня 2021 року № UA100070/2021/318067 було здійснено митне оформлення товару, моторних, гідравлічних та трансмісійних олив торговельної марки «FUSION» у кількості 20 242,664 кг, отримувачем яких є ТОВ «НІКА-ТРЕЙД» (т. 1, а. с. 68-70).
Реалізація зазначеної продукції на території України підтверджується випискою з рахунку відповідача (т. 1, а. с. 71-75).
Обґрунтовуючи звернення до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 виходив з того, що відповідно до свідоцтва України на знак для товарів і послуг № НОМЕР_1 від 10 травня 2018 року він разом із ОСОБА_2 є співвласниками торговельної марки «FUSION» для товарів і послуг, віднесених до 1 та 4 класів Міжнародної класифікації товарів і послуг. При цьому, між співвласниками торговельної марки не було укладено жодного договору щодо порядку спільного використання знака або надання дозволу (ліцензії) третім особам, в тому числі ТОВ «НІКА-ТРЕЙД».
Позивач зазначав, що укладення 01.06.2018 року ліцензійного договору між ОСОБА_2 та ТОВ «НІКА-ТРЕЙД» відбулося без його згоди як співвласника торговельної марки, що, на його переконання, суперечить вимогам чинного законодавства у сфері охорони прав інтелектуальної власності.
У зв`язку з цим, ОСОБА_1 вважав, що спірний ліцензійний договір порушує його майнові права як співвласника свідоцтва на знак для товарів і послуг та є підставою для судового захисту.
З огляду на викладене, позивач просив суд:
1) визнати недійсним ліцензійний договір від 01.06.2018 року про використання знака для товарів і послуг «FUSION» за свідоцтвом № НОМЕР_1 , укладений між ТОВ «НІКА-ТРЕЙД» та ОСОБА_2 ;
2) застосувати наслідки недійсності правочину, а саме: стягнути з ТОВ «НІКА-ТРЕЙД» на його користь моральну шкоду та стягнути з відповідачів збитки (упущену вигоду);
3) заборонити ТОВ «НІКА-ТРЕЙД» будь-яке використання знака «FUSION», у тому числі шляхом імпорту та реалізації товарів, маркованих цим позначенням;
Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання недійсним ліцензійного договору від 01.06.2018 року про використання знака для товарів і послуг «FUSION», укладеного між ТОВ «НІКА-ТРЕЙД» та    ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що торговельна марка є об`єктом спільної власності позивача та відповідачки, а докази існування домовленості між співвласниками щодо порядку використання знака або надання дозволу на укладення ліцензійного договору матеріали справи не містять.
Суд дійшов висновкупро те, що укладення ліцензійного договору одним із співвласників без згоди іншого співвласника суперечить вимогам законодавства та порушує майнові права ОСОБА_1 , у зв`язку з чим спірний договір підлягає визнанню недійсним.
Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів виходить з наступного.
Правовідносини, які виникають у зв`язку з набуттям і здійсненням права власності на знаки для товарів і послуг (далі - знак, торговельна марка) в Україні регулюються Законом України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», а також нормами ЦК України.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що передбачено частиною першою статті 16 ЦК України.
Згідно з частиною першою статті 432 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права інтелектуальної власності відповідно до статті 16 цього Кодексу.
Відповідно до статті 418 ЦК України право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об`єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності становлять особисті немайнові права інтелектуальної власності та (або) майнові права інтелектуальної власності, зміст яких щодо певних об`єктів права інтелектуальної власності визначається цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений права інтелектуальної власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом.
Відповідно до статті 420 ЦК України до об`єктів права інтелектуальної власності належать, зокрема, торговельні марки (знаки для товарів і послуг).
Відповідно до статті 492 ЦК України торговельною маркою може бути будь-яке позначення або будь-яка комбінація позначень, які придатні для вирізнення товарів (послуг), що виробляються (надаються) однією особою, від товарів (послуг), що виробляються (надаються) іншими особами. Такими позначеннями можуть бути, зокрема, слова, літери, цифри, зображувальні елементи, комбінації кольорів.
Згідно зі статтею 493 ЦК України суб`єктами права інтелектуальної власності на торговельну марку є фізичні та юридичні особи. Право інтелектуальної власності на певну торговельну марку може належати одночасно кільком фізичним та (або) юридичним особам.
Набуття права інтелектуальної власності на торговельну марку засвідчується свідоцтвом. Умови та порядок видачі свідоцтва встановлюються законом. Обсяг правової охорони торговельної марки визначається наведеними у свідоцтві її зображенням та переліком товарів і послуг, якщо інше не встановлено законом. Набуття права інтелектуальної власності на торговельну марку, яка має міжнародну реєстрацію або визнана в установленому законом порядку добре відомою, не вимагає засвідчення свідоцтвом (стаття 494 ЦК України).
Згідно з вимогами статті 495 ЦК України майновими правами інтелектуальної власності на торговельну марку є: 1) право на використання торговельної марки; 2) виключне право дозволяти використання торговельної марки; 3) виключне право перешкоджати неправомірному використанню торговельної марки, в тому числі забороняти таке використання; 4) інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом.
Частинами першою - четвертою статті 5 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» передбачено, що правова охорона надається знаку, який не суперечить публічному порядку, принципам гуманності і моралі, та на який не поширюються підстави для відмови в наданні правової охорони, встановлені цим Законом. Об`єктом знака може бути будь-яке позначення або будь-яка комбінація позначень. Такими позначеннями можуть бути, зокрема, слова, у тому числі власні імена, літери, цифри, зображувальні елементи, кольори та комбінації кольорів, а також будь-яка комбінація таких позначень. Право власності на знак засвідчується свідоцтвом. Обсяг правової охорони, що надається,визначається зображенням знака та переліком товарів і послуг, внесеними до Реєстру, і засвідчується свідоцтвом з наведеними у ньому копією внесеного до Реєстру зображення знака та переліком товарів і послуг.
Згідно з частиною четвертою статті 16 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» використанням знака на товари і послуги визнається: нанесення його на будь-який товар, для якого знак зареєстровано, упаковку, в якій міститься такий товар, вивіску, пов`язану з ним, етикетку, нашивку, бирку чи інший прикріплений до товару предмет, зберігання такого товару із зазначеним нанесенням знака з метою пропонування для продажу, пропонування його для продажу, продаж, імпорт (ввезення) та експорт (вивезення); застосування його під час пропонування та надання будь-якої послуги, для якої знак зареєстровано; застосування його в діловій документації чи в рекламі та в мережі Інтернет. Знак визнається використаним, якщо його застосовано у формі зареєстрованого знака, а також у формі, що відрізняється від зареєстрованого знака лише окремими елементами, якщо це не змінює в цілому відмітності знака.
Відповідно до частини п`ятої статті 16 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» свідоцтво надає його власнику виключне право забороняти іншим особам використовувати без його згоди, якщо інше не передбачено цим Законом: зареєстрований знак стосовно наведених у свідоцтві товарів і послуг; зареєстрований знак стосовно товарів і послуг, споріднених з наведеними у свідоцтві, якщо внаслідок такого використання можна ввести в оману щодо особи, яка виробляє товари чи надає послуги; позначення, схоже із зареєстрованим знаком, стосовно наведених у свідоцтві товарів і послуг, якщо внаслідок такого використання ці позначення і знак можна сплутати; позначення, схоже із зареєстрованим знаком, стосовно товарів і послуг, споріднених з наведеними у свідоцтві, якщо внаслідок такого використання можна ввести в оману щодо особи, яка виробляє товари чи надає послуги, або ці позначення і знак можна сплутати.
Згідно зі статтею 20 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» будь-яке посягання на права власника свідоцтва, передбачені статтею 16 цього Закону, в тому числі вчинення без згоди власника свідоцтва дій, що потребують його згоди, та готування до вчинення таких дій, вважається порушенням прав власника свідоцтва, що тягне за собою відповідальність згідно з чинним законодавством України. На вимогу власника свідоцтва таке порушення повинно бути припинено, а порушник зобов`язаний відшкодувати власнику свідоцтва заподіяні збитки. Власник свідоцтва може також вимагати усунення з товару, його упаковки незаконно використаного знака або позначення, схожого з ним настільки, що їх можна сплутати, або знищення виготовлених зображень знака або позначення, схожого з ним настільки, що їх можна сплутати.
Як убачається з матеріалів справи, на підставі свідоцтва України на знак для товарів і послуг № НОМЕР_1 від 10 травня 2018 року, виданого Міністерством економічного розвитку і торгівлі України, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 набули право спільної власності на торговельну марку «FUSION» для товарів і послуг, віднесених до 1 та 4 класів Міжнародної класифікації товарів і послуг (т. 1, а. с. 30-33).
Водночас, з матеріалів справи убачається, що між співвласниками торговельної марки не було укладено будь-якої угоди, яка б визначала порядок спільного використання знака, умови розпорядження майновими правами інтелектуальної власності або надання дозволу (ліцензії) третім особам на використання торговельної марки. Відповідні докази у матеріалах справи відсутні, а наявність таких домовленостей ОСОБА_1 послідовно заперечувалася.
Разом із тим, 01 червня 2018 року між ОСОБА_2 та ТОВ «НІКА-ТРЕЙД» було укладено ліцензійний договір, за умовами якого відповідачу-1 було надано дозвіл на використання торговельної марки «FUSION» у підприємницькій діяльності на умовах простій (невиключної) ліцензії з правом видачі субліцензій (т. 1, а. с. 39-41).
При цьому, матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував надання ОСОБА_1 , як співвласником торговельної марки згоди на укладення зазначеного ліцензійного договору, ані у письмовій, ані в усній формі. Навпаки, позивач послідовно заперечував факт надання такої згоди, що узгоджується з відсутністю будь-яких документів, які б свідчили про спільне волевиявлення співвласників щодо розпорядження правами на спірну торговельну марку.
Фактичне використання ТОВ «НІКА-ТРЕЙД» торговельної марки «FUSION» підтверджується матеріалами справи, зокрема, укладеними зовнішньоекономічними контрактами з іноземними контрагентами, здійсненням фінансових розрахунків за такими контрактами, а також митним оформленням та імпортом на територію України продукції, маркованої спірним позначенням, що підтверджується відповідними доказами (т. 1, а. с. 42-55; 68-70).
За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що укладення ліцензійного договору одним зі співвласників торговельної марки без згоди іншого співвласника є таким, що суперечить імперативним вимогам законодавства у сфері охорони прав на знаки для товарів і послуг та порушує майнові права іншого співвласника свідоцтва.
Колегія суддів звертає увагу на те, що за змістом частини третьої статті 16 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» у разі, якщо право власності на знак належить кільком особам, кожен із співвласників має право використовувати знак, однак жоден із них не вправі без згоди інших співвласників надавати дозвіл (видавати ліцензію) на використання знака третім особам або розпоряджатися майновими правами інтелектуальної власності на власний розсуд.
Отже, за відсутності доказів спільного волевиявлення співвласників щодо розпорядження правами на торговельну марку «FUSION», укладення ОСОБА_2 ліцензійного договору з ТОВ «НІКА-ТРЕЙД» від 01.06.2018 року не відповідало вимогам закону та порушувало права ОСОБА_1 як співвласника спірної торговельної марки.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав недійсним ліцензійний договір від 01.06.2018 року про використання знака для товарів і послуг «FUSION», укладений між ТОВ «НІКА-ТРЕЙД» та ОСОБА_2 , оскільки зазначений правочин було вчинено з порушенням прав одного зі співвласників торговельної марки та без дотримання імперативних вимог чинного законодавства.
Разом з тим, колегія суддів доводи позивача щодо нікчемності спірного ліцензійного договору, які були заявлені під час розгляду справи, не приймає до уваги з огляду на таке.
Так, відповідно до положень ч. 1 ст. 428 ЦК України, у разі якщо право інтелектуальної власності належить кільком особам і між ними не укладено договору, який визначає порядок здійснення спільних прав, такі права здійснюються спільно. Отже, усі питання, пов`язані із розпорядженням майновими правами інтелектуальної власності на торговельну марку, зокрема щодо надання дозволу (ліцензії) на її використання третім особам, мають вирішуватися за спільним волевиявленням усіх співвласників.
Водночас, чинне законодавство не містить норми, яка б прямо визнавала ліцензійний договір, укладений одним зі співвласників торговельної марки без згоди іншого співвласника, нікчемним. Ані Цивільний кодекс України, ані Закон України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» не встановлюють таких правових наслідків.
За змістом частини другої статті 4 ЦК України у разі суперечності між положеннями Цивільного кодексу України та інших законів застосовуються положення Цивільного кодексу України. Отже, в правовідносинах, пов`язаних зі здійсненням спільних прав на торговельну марку, підлягають застосуванню положення статті 428 ЦК України, які визначають обов`язок спільного здійснення таких прав, але не встановлюють нікчемності правочину, вчиненого з порушенням цього обов`язку.
З урахуванням презумпції правомірності правочину, передбаченої статтею 204 ЦК України, ліцензійний договір, укладений одним зі співвласників торговельної марки без згоди іншого співвласника, не є нікчемним у силу закону, а може бути визнаний недійсним виключно в судовому порядку як оспорюваний правочин.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання спірного ліцензійного договору саме недійсним, а доводи позивача щодо його нікчемності не ґрунтуються на нормах чинного законодавства та є помилковими.
При цьому, не заслуговують на увагу й доводи апеляційної скарги ТОВ «НІКА ТРЕЙД» про те, що ОСОБА_2 мала законне право одноосібно укладати ліцензійний договір від 01 червня 2018 року щодо використання торговельної марки «FUSION», оскільки між співвласниками цієї торговельної марки існувала усна домовленість про спільне користування відповідним позначенням. Колегія суддів відмічає, що такі доводи прямо суперечать вимогам чинного законодавства, яке імперативно встановлює, що розпорядження правами на торговельну марку, яка перебуває у спільній власності, у тому числі передача права користування третім особам, можливе виключно за згодою всіх співвласників та, за відсутності іншого, у письмовій формі. Водночас, жодних належних і допустимих доказів існування між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 письмової домовленості, яка б надавала першій право одноосібно ліцензувати торговельну марку, матеріали справи не містять.
Доводи апеляційної скарги ТОВ «НІКА ТРЕЙД» про те, що Товариство діяло добросовісно є помилковими, оскільки ОСОБА_2 при укладенні ліцензійного договору запевнила про отримання згоди іншого співвласника торговельної марки. Колегія суддів зауважує, що самі по собі такі запевнення не можуть створювати для третіх осіб жодних правових наслідків та не замінюють обов`язкової згоди співвласника, наданої у передбаченій законом формі. Адже, ризик укладення договору з особою, яка не має необхідного обсягу повноважень, покладається на контрагента, а тому посилання на власну добросовісність не звільняє відповідача від відповідальності за незаконне використання об`єкта права інтелектуальної власності.
Доводи апеляційної скарги про те, що наявність домовленості між співвласниками підтверджується фактичними діями ОСОБА_1 , який використовував торговельну марку «FUSION» у діяльності очолюваного ним підприємства без укладення письмового договору з ОСОБА_2 , також є безпідставними. Самостійне використання торговельної марки одним із співвласників для власних господарських потреб жодним чином не свідчить про надання ним згоди на передачу права користування цією торговельною маркою третім особам. Ототожнення права власного використання із правом розпорядження є юридично помилковим та не ґрунтується на законі.
Не заслуговують на увагу й посилання скаржника, ТОВ «НІКА ТРЕЙД» на видаткові накладні та пояснення окремих осіб як на докази існування ліцензійних прав у товариства. Надані накладні лише підтверджують факт господарських операцій з поставки товару, але жодним чином не підтверджують законність використання торговельної марки. Пояснення фізичних осіб, які брали участь у відповідних операціях, не є правочинами та не можуть замінити собою письмову згоду співвласника торговельної марки або належним чином укладений ліцензійний договір.
Безпідставними є й доводи апеляційної скарги про зловживання позивачем процесуальними правами та недобросовісність його поведінки. Реалізація співвласником торговельної марки права на судовий захист з метою припинення її незаконного використання іншими суб`єктами господарювання не може розцінюватися як зловживання правом. Навпаки, звернення до суду є належним і передбаченим законом способом захисту порушеного права.
Також, є помилковимидоводи апеляційної скаргипро те, що використання торговельної марки здійснювалося лише в межах строку дії ліцензійного договору та було припинене у 2021 році. Сам факт подальшого припинення використання торговельної марки не спростовує та не усуває порушення, допущенного саме в період її незаконного використання без належної правової підстави. Крім того, відсутність порушень, що встановлена за результатами перевірки Антимонопольного комітету України, не має правового значення для оцінки дотримання законодавства у сфері охорони прав на торговельні марки, оскільки йдеться про різні предмети правового регулювання.
Отже, доводи апеляційної скарги ТОВ «НІКА ТРЕЙД» в зазначеній частині позовних вимог ОСОБА_1 зводяться до переоцінки фактичних обставин справи та ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм матеріального права, у зв`язку з чим не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення в цій частині позову.
Перевіряючи висновки суду першої інстанції в частині позовних вимог про застосування наслідків недійсності правочину, а саме стягнення з ТОВ «НІКА-ТРЕЙД» на користь позивача моральної шкоди та стягнення з відповідачів збитків у вигляді упущеної вигоди, колегія суддів виходить з такого.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявності моральної шкоди як юридичного факту, а також відсутні належні, допустимі та достатні докази, які б підтверджували факт заподіяння йому моральних страждань, їх реальний характер, причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідачів і заявленими негативними наслідками, а також вину відповідачів. Суд зазначив, що подані позивачем докази, зокрема, висновок судової психологічної експертизи та письмові пояснення осіб, які не були допитані в судовому засіданні, не можуть вважатися достатніми для підтвердження моральних страждань, оскільки висновок експерта не має наперед визначеної доказової сили, а експерт вийшов за межі своїх повноважень, фактично надавши оцінку обставинам, що належать до виключної компетенції суду. Крім того, суд дійшов висновкупро те, що матеріали справи не підтверджують наявності у житті позивача істотних змін, пов`язаних із неможливістю реалізації звичних життєвих потреб, погіршенням соціальних чи професійних зв`язків або необхідністю докладати додаткових зусиль для організації свого життя.
Відповідно до ч. 2 ст. 216 ЦК якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. 
Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. 
У пункті 7.36 постанови Верховного Суду від 09 листопада 2023 року у cправі № 910/3022/22 та у пукті 7.18 постанови Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 922/2507/18 зазначається: "Відповідальність за порушення права інтелектуальної власності у вигляді відшкодування шкоди, завданої суб`єктові відповідного права, може наставати лише за одночасної наявності таких умов: 1) факту протиправної поведінки відповідача (зокрема, недодержання умов авторського, ліцензійного договорів, використання об`єкта права інтелектуальної власності без дозволу правовласника); 2) шкоди, завданої суб`єктові права інтелектуальної власності; 3) причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою; 4) вини особи, яка заподіяла шкоду." 
Відповідно до зазначених постанов фактом протиправної поведінки відповідача є використання об`єкта права інтелектуальної власності без дозволу правовласника.
У постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
У даній справі судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що між відповідачем та третьою особою був укладений ліцензійний договір щодо використання торговельної марки «FUSION» без згоди одного зі співвласників, тобто з порушенням імперативних норм законодавства. Внаслідок укладення такого неправомірного договору та подальшого використання знака для товарів і послуг без належних правових підстав було порушено право інтелектуальної власності позивача як співвласника торговельної марки.
Разом з тим, дійшовши правильного висновку щодо протиправності дій відповідача, суд першої інстанції помилково не надав належної правової оцінки наслідкам такого порушення для особистої немайнової сфери позивача та дійшов необґрунтованого висновку про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди.
Судом першої інстанції залишено поза увагою те, що протиправні дії Товариства не обмежилися формальним порушенням майнового права позивача, а мали тривалий та істотний вплив на його психологічний стан і звичний спосіб життя. Починаючи з 2021 року, з моменту, коли позивач дізнався про незаконне використання належної йому торговельної марки, він перебуває у стані постійного психоемоційного напруження та хронічного стресу. Значну частину свого часу позивач був вимушений витрачати не на професійну діяльність, сімейне життя чи реалізацію власних життєвих планів, а на підготовку численних заяв і звернень до державних органів, спілкування з адвокатами та участь у судових процесах, спрямованих виключно на припинення протиправних дій відповідача та захист свого права інтелектуальної власності.
Зазначені обставини призвели до порушення звичного ритму життя позивача, постійної нервової напруги, дратівливості, що негативно відобразилося на його стосунках з близькими людьми та колегами, а також спричинило погіршення загального психологічного і фізичного стану. Такі наслідки не є короткочасними чи епізодичними, а носять тривалий характер та фактично тривають майже чотири роки.
На підтвердження розміру заявленої моральної шкоди ОСОБА_1 посилався, зокрема, на висновок судової психологічної експертизи № 962/03/2023 від 15 березня 2023 року, складений судовою експерткою ОСОБА_9 .
Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до положень цивільного процесуального законодавства жоден доказ не має для суду наперед встановленої сили, у тому числі й висновок експерта, який підлягає оцінці судом у сукупності з іншими доказами у справі.
Як убачається з матеріалів справи, зазначений висновок експерта вже був предметом дослідження та оцінки судів у межах цивільної справи № 755/3711/23 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «НІКА-ТРЕЙД» про відшкодування моральної шкоди, у якій позивач заявляв вимогу про стягнення 500 000 грн моральної шкоди з тих самих підстав та на підставі тих самих доказів, зокрема, цього ж висновку експерта.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19 червня 2023 року у справі № 755/3711/23 позов було задоволено частково, однак постановою Київського апеляційного суду від 22 січня 2024 року зазначене рішення скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. Ухвалою Верховного Суду від 14 березня 2024 року у відкритті касаційного провадження відмовлено, у зв`язку з чим зазначене судове рішення набрало законної сили.
За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про неможливість покладення зазначеного висновку судової психологічної експертизи в основу рішення у цій справі, зокрема, з огляду на те, що експерт фактично вийшов за межі своєї компетенції, надаючи оцінку обставинам, які належать до виключних повноважень суду, а саме щодо наявності причинно-наслідкового зв`язку та визначення розміру грошової компенсації.
У зв`язку з наведеним, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з відповідачів витрат на проведення судової психологічної експертизи у розмірі 20 000 грн.
Водночас, колегія суддів відмічає, що відхилення зазначеного висновку експерта як доказу не виключає можливості встановлення факту завдання позивачу моральної шкоди на підставі інших належних та допустимих доказів у справі, з урахуванням характеру допущеного порушення, його тривалості, поведінки відповідача та вимушених змін у звичному способі життя позивача.
Верховний Суд у своїй усталеній практиці неодноразово наголошував, що моральна шкода може полягати, зокрема, у порушенні права власності, у тому числі інтелектуальної, у неможливості реалізації особою своїх звичних життєвих потреб, порушенні нормальних життєвих зв`язків та настанні інших негативних наслідків морального характеру. 
У даній справі наявні всі необхідні елементи цивільно-правової відповідальності, а саме: протиправна поведінка відповідача, наявність моральної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між ними та вина відповідача. 
Оцінюючи наявні докази в матеріалахсправи, колегія суддів виходить з того, що факт завдання позивачу моральної шкоди є доведеним.
Водночас, колегія не погоджується з визначеним позивачем розміром моральної шкоди в сумі 500 000 грн, оскільки визначення розміру моральної шкоди належить до дискреційних повноважень суду та має здійснюватися з урахуванням принципів розумності, справедливості та співмірності. 
Отже, колегія суддів, беручи до уваги тривалість порушення прав позивача, характер та інтенсивність завданих йому моральних страждань, вимушені зміни у звичному способі життя, а також практику Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, колегія суддів доходить висновку, що компенсація моральної шкоди у розмірі 150 000 грн є обґрунтованою, співмірною та достатньою для належної сатисфакції понесених позивачем душевних страждань.
Відмовляючи в задоволенні позову в частині вимог про стягнення з відповідачів упущеної вигоди, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено заявлений до стягнення розмір упущеної вигоди.
Відповідно до частини першої та пункту 2 частини другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 травня 2022 року у справі № 761/28949/17 сформульовано правовий висновок, відповідно до якого для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідна наявність у сукупності таких елементів:наявність шкоди;протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою;вина.
Колегія суддів відмічає, що зазначені елементи є загальними та обов`язковими для застосування цивільно-правової відповідальності, якщо інше прямо не передбачено законом. Відтак, стягнення упущеної вигоди як різновиду збитків можливе лише за умови доведення всіх елементів складу цивільного правопорушення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 вересня 2021 року у справі № 761/45721/16-ц зазначила, що наявність шкоди полягає у будь-якій втраті або у повному чи частковому знеціненні блага, яке охороняється законом.
Обґрунтовуючи вимоги про стягнення упущеної вигоди, ОСОБА_1 стверджував, що за відсутності ліцензійного договору від 01.06.2018, укладеного між ТОВ «НІКА-ТРЕЙД» та ОСОБА_2 , він міг би отримати відповідний дохід. Водночас, колегія суддів відмічає, що матеріали справи не містять жодних належних і допустимих доказів того, що позивач дійсно мав реальну можливість укласти аналогічний договір та одержати дохід у заявленому розмірі, а також того, що саме наявність зазначеного ліцензійного договору унеможливила для нього отримання такого доходу.
Розрахунок упущеної вигоди, наведений позивачем, ґрунтується виключно на припущенні, що визначене у договорі від 01.06.2018 роялті у сумі 30 000 грн підлягало сплаті щомісячно, оскільки, на думку позивача, «звітним періодом є місяць». Водночас, колегія суддів зауважує, що сам текст договору не містить такого визначення, а наведене тлумачення є суб`єктивним припущенням позивача.
Отже, матеріали справи не містять доказів ані факту завдання позивачу шкоди у вигляді упущеної вигоди, ані її розміру, що правильно встановлено судом першої інстанції.
За відсутності доведеності шкоди та її розміру, не можуть вважатися доведеними й інші елементи складу цивільного правопорушення, зокрема причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідачів та заявленими збитками, а також підстави для покладення на відповідачів цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування упущеної вигоди.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення упущеної вигоди є недоведеними, а тому правові підстави для їх задоволення відсутні.
Відмовляючи в задоволенні позову в частині позовних вимог про заборону використання знаку для товарів і послуг, суд першої інстанції, оцінивши докази у їх сукупності відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині.
Відповідно до частини першої статті 495 ЦК України, а також статей 16, 20 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», власник (співвласник) торговельної марки має право вимагати припинення та заборони її неправомірного використання іншими особами. Разом із тим застосування такого способу захисту можливе лише за умови доведення факту неправомірного використання об`єкта права інтелектуальної власності або наявності реальної загрози його використання у майбутньому.
Саме по собі припинення дії ліцензійного договору не є безумовною підставою для заборони використання знаку, якщо відсутні докази фактичного використання такого знаку після припинення договірних відносин або докази підготовки до такого використання.
З матеріалів справи убачається, що строк дії ліцензійного договору від 01 червня 2018 року, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «НІКА-ТРЕЙД», закінчився 01 грудня 2021 року. Отже, на момент звернення ОСОБА_1 до суду відповідач не мав чинних договірних підстав для використання торговельної марки «FUSION».
Обґрунтовуючи вимоги про заборону використання знаку, позивач посилався на наявність зовнішньоекономічних контрактів із іноземними постачальниками, строк дії яких визначено до 31 грудня 2023 року, а також на окремі платіжні документи. Водночас зазначені контракти були укладені у 2020 році, тобто в період «чинності» ліцензійного договору, і самі по собі не підтверджують використання відповідачем саме торговельної марки «FUSION» після 01 грудня 2021 року.
Крім того, зазначені договори та платіжні документи не містять відомостей про маркування продукції знаком «FUSION» у спірний період та не дозволяють встановити факт реального обігу товарів із таким маркуванням після припинення дії ліцензійного договору.
Заперечуючи проти доводів позивача, відповідач надав додаткові угоди до відповідних контрактів, укладені у 2020-2022 роках, з яких убачається, що після припинення дії ліцензійного договорувідповідачембуло здійснено зміну маркування продукції у зв`язку з ребрендингом торговельної марки «FUSION» на «PROFUSION». Надані відповідачем інвойси та супровідні документи підтверджують постачання продукції саме під новою торговельною маркою, що було враховано судом першої інстанції при оцінці доказів у їх сукупності.
Саме по собі включення до додаткових угод положень про можливість реалізації залишків продукції, маркованої знаком «FUSION», не є належним та беззаперечним доказом фактичного використання цього знаку після 01 грудня 2021 року, оскільки такі положення не підтверджують ані часу, ані обсягів, ані реального здійснення відповідних господарських операцій.
Відповідно до статей 12, 76-81 ЦПК України обов`язок доведення обставин, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог, покладається на цю сторону. Разом із тим належних і допустимих доказів, які б підтверджували використання ТОВ «НІКА-ТРЕЙД» торговельної марки «FUSION» після припинення дії ліцензійного договору, у тому числі станом на день звернення позивача до суду 27 квітня 2022 року, позивачем надано не було.
За наведених обставин колегія суддів доходить висновку, що станом на момент звернення ОСОБА_1 до суду з позовом ним не доведено факту використання ТОВ «НІКА-ТРЕЙД» знаку для товарів і послуг «FUSION» після припинення дії ліцензійного договору, оскільки відповідач здійснив зміну маркування продукції та використовував іншу торговельну марку - «PROFUSION».
Разом із тим колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про заборону використання торговельної марки, фактично не навів мотивів відхилення цієї позовної вимоги та не здійснив належної правової оцінки доводів сторін в цій частині, обмежившись загальним висновком про часткове задоволення позову.
З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції у цій частині підлягає зміні шляхом викладення мотивів відмови у задоволенні позовних вимог про заборону використання знаку для товарів і послуг «FUSION» у редакції цієї постанови.
Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційних скарг адвоката Школяра А. В. в інтересах ТОВ «НІКА-ТРЕЙД» та адвоката Панченка М. В. в інтересах   ОСОБА_1 частково знайшли своє підтвердження в ході апеляційного перегляду справи.
Встановлені судом першої інстанції обставини та зроблені ним висновки в частині позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання ліцензійного договору недійсним та застосування наслідків його недійсності в частині стягнення упущеної вигоди відповідають фактичним обставинам справи та вимогам матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим підстави для скасування рішення суду першої інстанції в зазначеній частині відсутні.
Рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про заборону використання відповідачем знаку для товарів і послуг підлягає зміні, оскільки суд, відмовляючи у задоволенні цієї вимоги, не навів належних мотивів такого висновку, однак за результатами апеляційного перегляду встановлено відсутність доказів використання відповідачем спірного знаку у відповідний період, що виключає застосування зазначеного способу захисту.
В частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, оскільки судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. З урахуванням характеру допущеного порушення, його тривалості, наслідків для особистої немайнової сфери позивача, а також принципів розумності, справедливості та співмірності, позов у цій частині підлягає частковому задоволенню зі стягненням на користь позивача моральної шкоди у розмірі 150 000 грн.
Згідно з вимогами п. п. в) п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Згідно ч.ч. 1,10 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Перерозподіл судових витрат колегією суддів здійснюється лише в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки зміна мотивів судового рішення не тягнен за собою перерозподіл сужових витрат.
З матеріалів справи убачається, що при зверненні до суду першої інстанції ОСОБА_1 було заявлено вимогу про відшкодування моральної шкоди у розмірі 500 000 грн, що й становило ціну позову в цій частині.
За результатами апеляційного перегляду справи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди задоволені частково, у розмірі 150 000 грн, що становить 30 % від заявленої суми (150 000 грн / 500 000 грн ? 100).
З урахуванням часткового задоволення позову, саме на відповідача, ТОВ «НІКА-ТРЕЙД», покладається обов`язок відшкодування судового збору у відповідній частині.
Отже, судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в зазначеній частині становить 5 000 грн. З урахуванням задоволення позовних вимог ( 30 %), з відповідача підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції у сумі 1 500 грн (5 000 грн ? 0,3).
Крім того, відповідно до положень статті 141 ЦПК України та з огляду на те, що рішення суду першої інстанції в частині вимог про відшкодування моральної шкоди скасовано з ухваленням нового рішення, підлягає також пропорційному розподілу судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги. З урахуванням встановленого коефіцієнта для подання апеляційної скарги (1,5 %), розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідача за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, становить 2 250 грн.
Отже, загальна сума судового збору, яка підлягає стягненню з ТОВ «НІКА-ТРЕЙД» на користь ОСОБА_1 , становить 3 750 грн. 
Щодо доводів апеляційної скарги про неправильний розрахунок судового збору, колегія суддів зазначає, що у зв`язку зі зміною судового рішення в частині задоволених позовних вимог колегією суддів здійснено перерозподіл судових витрат відповідно до вимог статті 141 ЦПК України. За таких обставин, повторне обговорення правильності розрахунку судового збору судом першої інстанції не має самостійного правового значення та не впливає на остаточний розподіл судових витрат у справі.
Що стосується вимог про стягнення витрат, пов`язаних із проведенням судової експертизи, колегія суддів зазначає, що цим доводам уже надано належну правову оцінку у даному судовому судовому рішенні, які викладено вище за текстом. 
Доводи апеляційної скарги в частині відмови у стягненні витрат на професійну правничу допомогу є помилковими та не підтверджені належними доказами. Сам по собі факт подання 22.01.2025 року клопотання про долучення доказів через підсистему «Електронний суд» не свідчить про наявність у матеріалах справи належних і допустимих доказів, які дозволяли б суду встановити правову підставу та реальність заявлених витрат. Суд першої інстанції обґрунтовано виходив із фактичного змісту та узгодженості наданих документів, а не з формального факту їх надсилання.
Крім того, заявлені до відшкодування витрати підтверджувалися додатковою угодою, актами та платіжними документами, які містять посилання на договір з іншою датою укладення, ніж той, що подавався стороною, що унеможливлює однозначну ідентифікацію базового правовідношення. Така невідповідність виключає можливість перевірки реальності та необхідності витрат у розумінні практики Європейського суду з прав людини, а отже висновок суду першої інстанції про відмову у компенсації витрат на професійну правничу допомогу є законним і обґрунтованим.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги адвоката Школяра Андрія Вячеславовича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКА-ТРЕЙД» та адвоката Панченка Максима Вадимовича в інтересах   ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 червня 2025 року в частині позовної вимоги ОСОБА_1 про заборону ТОВ «НІКА-ТРЕЙД» використання знаку для товарів і послуг «FUSION» змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 червня 2025 року в частині позовнихвимог про стягнення моральної шкоди скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволенняпозову.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКА-ТРЕЙД» (ЄДРПОУ 37935978. 02092, м. Київ, вул. Алма-Атинська, буд 35 А) на користь ОСОБА_1 (РНОКІП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) моральну школу у розмірі150 000 (сто п`ятдесят тисяч) грн. 
В іншій частині рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 червня 2025 рокузалишити без змін.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКА-ТРЕЙД» (ЄДРПОУ 37935978 02092, м. Київ, вул. Алма-Атинська, буд 35 А) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 3 750 (три тисячі сімсот п?ятдесят) грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України. 

Повне судове рішення складено 24 квітня 2026 року. 

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура