Справа № 635/9254/24
Провадження № 2/635/1070/2026

РІШЕННЯ
ЗАОЧНЕ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2026 року с-ще. Покотилівка Харківської області

Харківський районний суд Харківської області у складі:
головуючого судді Бондаренка І.Е.,
за участю секретаря судового засідання Козлюк Е.І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «УНІВЕРСАЛ БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

I. ПРОЦЕДУРА

Позов подано про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг (картковий продукт із кредитним лімітом). Позивач просив розглядати справу за його відсутності та не заперечував проти ухвалення заочного рішення.

Справу розглянуто у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін.

Відповідач у судове засідання не з`явився, відзиву не подав, причин неявки суду не повідомив. Суд дійшов висновку, що відповідача повідомлено про дату, час і місце судового розгляду у порядку, визначеному ЦПК України, а тому, з урахуванням заяви позивача та умов ЦПК України, справа може бути розглянута заочно за наявними матеріалами.

II. ФАКТИ СПРАВИ.
1) Зміст позовних вимог.

Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором про надання банківських послуг від 02.06.2019 у розмірі 24 792 грн. 37 коп., а також судовий збір у розмірі 3 028 грн. 00 коп.

Позивач заявляє, що станом на 18.06.2024 загальна заборгованість становить 24 792 грн. 37 коп. і складається виключно з основної суми (тіла) заборгованості; проценти, пеня, штрафи та інші «прибуткові» нарахування до стягнення у цій справі не заявлено.

2) Підстава виникнення правовідносин та форма приєднання.

Позивач посилається на те, що 02.06.2019 відповідачка підписала анкету-заяву до договору про надання банківських послуг, якою підтвердила приєднання до обслуговування та ознайомлення з умовами і тарифами, а банк встановив кредитний ліміт на поточний рахунок із використанням платіжної картки.

Матеріали містять примірник анкети-заяви із підписом клієнта та датою 02.06.2019, а також подані позивачем витяги з умов/правил і тарифів, які описують порядок користування кредитним лімітом, пільговий період, базову та підвищену процентні ставки, мінімальний щомісячний платіж, а також наслідки прострочення.

В поданих матеріалах містяться «Умови і правил обслуговування…», із якої вбачається, що редакція затверджена 24.11.2021 і набрала чинності з 27.11.2021, тобто після дати приєднання відповідача 02.06.2019.

3) Прострочення, «кредит на вимогу», повідомлення.

Позивач стверджує, що у зв`язку з простроченням мінімального щомісячного платежу понад 90 днів банк 28.01.2023 надіслав відповідачу повідомлення у мобільному додатку про істотне порушення зобов`язань і необхідність погашення заборгованості, а 26.02.2023 — зазначив про набуття кредитом статусу «на вимогу» та необхідність повного погашення.

При цьому матеріали справи містять опис такого порядку повідомлень та посилання на його передбачення умовами обслуговування, але не містять перевірюваних технічних підтверджень факту доставки і змісту конкретних повідомлень відповідачу (службових записів, квитанцій, підтвердження прочитання тощо).

4) Розрахунок заборгованості

Позивач подав розрахунок заборгованості з підсумком станом на 18.06.2024:
основна сума заборгованості: 24 792 грн. 37 коп.;
проценти: 0 грн. 00 коп.;пеня: 0 грн. 00 коп.;штрафи: 0 грн. 00 коп.;інші нарахування: 0 грн. 00 коп.
Подані таблиці містять деталізацію за періодами (зміни залишку заборгованості, застосовані ставки, нарахування/списання), однак подані саме як обліковий розрахунок кредитора, а не як автентичні виписки банку з технічними реквізитами формування.

III. ПРАВО.

Відповідно до ч. 3 ст. 1054 ЦК України «особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом». У системному зв`язку зі ст. 6 та ч. 2 ст. 627 ЦК України це означає, що свобода договору у сфері споживчого кредитування обмежується імперативними приписами спеціального законодавства. Тому суд при вирішенні спору зобов`язаний застосовувати не лише загальні положення цивільного законодавства, а насамперед, з урахуванням пріоритету спеціальної норми над загальною, спеціальні норми Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про електронну комерцію» та законодавства про захист прав споживачів, які визначають обов`язкові вимоги до змісту умов кредитування, порядку електронного укладення договору, інформування споживача та доведеності факту належного доведення таких умов до його відома до моменту укладення договору.

Суд кваліфікує спірні правовідносини як правовідносини у сфері споживчого кредитування, у яких предметом судової перевірки є не лише наявність грошової вимоги як такої, а весь ланцюг юридично значущих дій професійного кредитодавця: переддоговірне інформування споживача, оцінка його кредитоспроможності, доведення індивідуальних умов кредиту, належне оформлення приєднання, фактичне надання кредитних коштів, післяукладене інформування, настання прострочення та правильність і прозорість розрахунку заявленої до стягнення суми. Саме тому у таких спорах суд застосовує імперативні приписи спеціального законодавства з власної ініціативи, оскільки кредит у значенні грошової суми є лише результатом правовідносин, тоді як споживче кредитування є врегульованим законом процесом, кожна істотна ланка якого підлягає перевірці судом.

10.06.2017 набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», який було прийнято зокрема, з метою імплементації європейських стандартів захисту споживачів фінансових послуг та запобігання непрозорим і агресивним практикам споживчого кредитування.

Одним із ключових законодавчих запобіжників від таких практик є частина сьома статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» відповідно до якої зміна умов договору про споживчий кредит можлива лише за згодою сторін, а умова договору про можливість внесення до нього змін в односторонньому порядку є нікчемною. Після змін, внесених Законом №3498-IX від 22.11.2023, законодавець не відмовився від принципу необхідності згоди сторін на зміну умов договору про споживчий кредит. Навпаки, запровадивши спеціальне регулювання для договорів про споживчий кредит у формі кредитування рахунку та кредитної лінії, законодавець прямо визначив випадок, порядок і гарантії, за яких можливе продовження строку користування кредитом, зокрема обов`язок завчасного інформування споживача про відповідні зміни та надання йому права відмовитися від такого продовження. Це свідчить про те, що навіть у спеціально передбачених законом випадках зміна умов кредитування пов`язується не з пасивною поведінкою споживача, а з необхідністю забезпечення його належної поінформованості та реальної можливості прийняти самостійне рішення щодо подальшого користування кредитом.

У статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» поновлювана кредитна лінія визначена як вид споживчого кредиту, за яким після повернення споживачем використаної частини кредитних коштів він отримує право повторно користуватися кредитом у межах встановленого кредитодавцем кредитного ліміту. Наведене визначення пов`язує поновлюваність кредитної лінії з відновленням можливості користування кредитним ресурсом після погашення заборгованості та відмежовує її від питань зміни розміру кредитного ліміту чи інших умов кредитування, які регулюються окремими положеннями Закону.

Закон України «Про споживче кредитування» (ст. 2, 8–11) встановлює обов`язок кредитодавця надати споживачу повну, зрозумілу та персоналізовану переддоговірну інформацію про кредит та його повну вартість, а також до укладення договору здійснити оцінку кредитоспроможності споживача. Ці вимоги формують предмет доказування у спорі про стягнення заборгованості, оскільки стосуються як усвідомленості приєднання, так і відповідальності професійного кредитодавця за прозорість і перевірюваність умов кредиту.

За абз. 2–3 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» у разі укладення договору в електронній формі кредитодавець зобов`язаний забезпечити передання споживачу одного з оригіналів договору (змін до договору), а також додатків у спосіб, що дозволяє ідентифікувати особу, яка отримала примірник, зокрема із використанням контактних даних, наданих споживачем під час укладення договору. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця. Саме доведеність такого передання у належний спосіб є складовою доведення належного інформування та усвідомленості приєднання.

Частина 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» визначає умови дострокового повернення споживчого кредиту: кредитодавець має діяти у встановленому законом порядку, зокрема шляхом належного повідомлення споживача та надання строку для усунення порушення, якщо закон пов`язує з цим можливість вимоги дострокового повернення. Доведеність такого повідомлення та дотримання процедури входить до предмета доказування у разі, якщо позовні вимоги обґрунтовуються достроковістю виконання.

Стаття 21 Закону України «Про споживче кредитування» визначає особливості відповідальності споживача за договором про споживчий кредит і встановлює обмеження щодо застосування неустойки та інших платежів у разі прострочення (зокрема, граничні розміри пені, загальне обмеження сукупної неустойки та інших платежів, а також заборону застосування штрафу і пені за одне й те саме порушення). У спорах про стягнення заборгованості це означає, що кредитодавець (або правонаступник) зобов`язаний надати прозорий, поелементний та перевірюваний розрахунок нарахувань із чітким розмежуванням тіла кредиту, процентів, комісій та санкцій, із зазначенням конкретних періодів і підстав нарахування, без “накладання” кількох видів відповідальності за один і той самий період.

Закон України «Про захист прав споживачів» (ст. 19) забороняє нечесну (оманливу) підприємницьку практику. Для суду це має значення як орієнтир оцінки добросовісності кредитодавця та прозорості його доказової бази: споживач не може бути поставлений у становище, коли реальні умови кредиту, повна вартість і механізм нарахувань не піддаються перевірці судом.

Стаття 415 Угоди про асоціацію Україна — ЄС закріплює напрям високого рівня захисту прав споживачів та узгодження підходів із правом Європейського Союзу. У цій площині суд враховує як орієнтир підходи Суду Справедливості ЄС (зокрема у справі Radlinger та інших) щодо необхідності забезпечення дієвості захисту споживача і перевірки дотримання імперативних вимог про інформування та повну вартість кредиту, незалежно від процесуальної активності слабшої сторони.

Норми про електронні правочини та електронні документи (загальна рамка)

У системному зв`язку зі спеціальними приписами Закону України «Про споживче кредитування» (зокрема абз. 2–3 ч. 1 ст. 13) суд враховує загальні правила цивільного обороту щодо електронних правочинів та електронних документів. Зокрема, Закон України «Про електронну комерцію» визначає порядок укладення електронного договору та акцепту (ст. 11), передбачає, що електронний договір, підписаний у порядку, визначеному законом, прирівнюється за правовими наслідками до договору у письмовій формі (ч. 12 ст. 11), а момент підписання електронного правочину пов`язує з використанням електронного підпису (у тому числі електронного підпису одноразовим ідентифікатором) або інших передбачених законом засобів (ст. 12).

Закон України «Про електронні документи та електронний документообіг» визначає електронний документ як документ з обов`язковими реквізитами (ст. 5), встановлює, що оригіналом електронного документа є електронний примірник з обов`язковими реквізитами, зокрема з електронним підписом або підписом, прирівняним до власноручного (ст. 7), а юридична сила та допустимість електронного документа як доказу не можуть заперечуватися лише через електронну форму (ст. 8).

Закон України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» закріплює, що кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису (ч. 4 ст. 18).

Отже, у дистанційній моделі саме наявність і відтворюваність електронного сліду (ідентифікація особи, факт акцепту/підпису визначеним законом способом, цілісність і справжність електронного документа, підтвердження передання/одержання примірника договору та додатків) є тим юридичним механізмом, який робить електронний договір рівним письмовому; тому паперові роздруківки без підтверджуваних електронних реквізитів та без можливості перевірки цілісності й походження не замінюють передбачене законом доказування.

Суд зазначає, що перевірка дотримання кредитодавцем вимог спеціальних законів у сфері споживчого кредитування та захисту прав споживачів не є виходом за межі позовних вимог і не є проявом розсуду чи «забаганкою» суду. Це — обов`язок суду застосувати імперативні норми матеріального права з власної ініціативи, оскільки інакше права споживача як слабкої сторони стали б суто декларативними, а професійний кредитодавець отримував би процесуальну перевагу лише через пасивність споживача. Саме тому суд перевіряє, чи доведено належне інформування споживача, належне укладення договору та прозорість розрахунку, і дає цим обставинам правову оцінку незалежно від того, чи заявляв споживач відповідні заперечення.

За ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, і несе ризик наслідків їх недоведення; спрощене позовне провадження не змінює ані предмета доказування, ані стандарту належності, допустимості та достовірності доказів. За ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, установлених Кодексом.

Електронні докази визначені ст. 100 ЦПК України як інформація в електронній (цифровій) формі; такі докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом; учасники справи мають право подавати електронні докази і в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом, однак паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Подання електронного доказу у паперовій формі саме по собі не усуває потреби перевірити його походження, цілісність і зв`язок із конкретними обставинами справи, а також не звільняє сторону, яка посилається на такий доказ, від обов`язку вказати на наявність оригіналу електронного доказу та забезпечити можливість його перевірки у разі спору щодо достовірності.

Відповідно до ст. 100 ЦПК України у разі посилання кредитора на дистанційне укладення договору суд очікує первинні електронні дані, а професійний кредитор, який працює в режимі «електронного банкінгу», з огляду на вимоги регулятора (зокрема, щодо внутрішніх процедур, обліку та контролю за операціями) має об`єктивну можливість їх формувати, зберігати та відтворювати. 
Суд лише зазначає, що сучасна дистанційна модель об`єктивно допускає існування перевірюваних електронних даних зокрема, для підтвердження показу умов і волевиявлення можуть бути подані журнали подій у форматах CSV/JSON (коли, кому і яку редакцію документа показано; подія прийняття; технічні ідентифікатори сесії), а для підтвердження одноразового ідентифікатора — такі самі файли з даними про створення, надсилання, доставку та введення коду і прив`язку цих подій до акцепту. Якщо заявляється підписання кваліфікованим електронним підписом, належним носієм може бути PDF з вбудованим підписом або пара документ + файл підпису (P7S) чи контейнер ASiC, що дозволяє перевірити підписувача, час і незмінність документа. Для доведення фактичної видачі та руху коштів можуть бути подані електронні виписки/реєстри операцій у PDF/CSV, а для зручності передачі до суду — один архів ZIP з переліком файлів і контрольними цифровими відбитками, який може бути поданий через «Електронний суд» або на електронному носії, що забезпечує відтворювану перевірку. 
Суд наводить ці приклади не як обов`язковий стандарт доведення, а лише як ілюстрацію об`єктивної можливості існування та надання перевірюваних електронних доказів у межах дистанційної моделі кредитування.

Для банків Положення про забезпечення безперервного функціонування інформаційних систем Національного банку України та банків України, затверджене постановою НБУ від 17.06.2004 № 265 встановлює вимоги про структуру електронних архівів і резервних копій баз даних, зберігання копій у віддаленому пункті та можливість відновлення виконаних банківських операцій були додані та уточнені постановою НБУ від 25.05.2015 № 337.

У системному зв`язку норми ЦК України та спеціального законодавства про споживче кредитування встановлюють стандарт відповідального кредитування: професійний кредитодавець повинен забезпечити прозорість умов і повної вартості кредиту, до укладення договору здійснити оцінку кредитоспроможності споживача та мати можливість підтвердити, що споживач отримав повну персоналізовану інформацію і примірник договору з додатками у спосіб, який дозволяє ідентифікувати одержувача. Недодержання або недоведеність виконання цих обов`язків не створює для кредитодавця процесуальної переваги, а навпаки — означає, що ризик наслідків непрозорості та прогалин доказування покладається на сторону, яка заявляє вимогу.

У зв`язку з наведеним суд виходить із того, що «прибуткові» нарахування (проценти, комісії та інші платежі, які становлять винагороду кредитодавця) можуть бути стягнуті лише за умови доведеності належного переддоговірного інформування, належного укладення договору (у тому числі у частині електронного приєднання), передання споживачу примірника договору з додатками у встановлений законом спосіб, а також за наявності прозорого, поелементного і перевірюваного розрахунку. Якщо ж кредитодавець не довів виконання обов`язку оцінки кредитоспроможності та інших імперативних переддоговірних вимог, суд не має підстав вважати доведеною та законною заявлену винагороду кредитодавця у вигляді «прибуткових» нарахувань, оскільки за таких прогалин неможливо перевірити ані усвідомленість приєднання до ціни кредиту, ані правомірність і розмір заявлених нарахувань; ризик такої недоведеності несе професійний позивач.

Для оцінки доведеності електронної форми волевиявлення та належного інформування суд виходить з того, що професійний кредитор має довести не загальні твердження, а конкретні перевірювані факти: що саме було показано споживачу до приєднання, коли, у якій редакції, і що споживач усвідомлено погодився з умовами, які визначають повну вартість кредиту та межі його ризиків.

У разі, коли кредитодавець фактично поєднує паперові та дистанційні елементи взаємодії зі споживачем, суд оцінює доведеність істотних умов окремо для кожного етапу: первинного приєднання та подальших змін умов. Паперовий документ з графічним підписом підтверджує факт підписання саме цього документа, але не замінює доказів електронної частини процесу, якщо банк посилається на дистанційні механізми підтвердження і доставки повідомлень. Відсутність відтворюваних службових записів та фіксації редакцій умов унеможливлює перевірку того, які умови діяли та які саме зміни були прийняті, а ризик такої невизначеності несе професійний кредитодавець.

IV. ОЦІНКА СУДУ.
Суд враховує, що перевірка вимог про стягнення заборгованості за споживчим кредитом передбачає послідовне з`ясування трьох взаємопов`язаних питань: які саме обставини входять до предмета доказування, чому ці обставини мають істотне значення для захисту прав споживача та якими доказами вони повинні підтверджуватися відповідно до законодавства про споживче кредитування та діяльність професійних кредиторів.
Суд виходить із того, що справа про стягнення заборгованості за споживчим кредитом не може розглядатися відокремлено від усієї процедури споживчого кредитування у конкретній справі. Заявлена до стягнення сума є лише кінцевим результатом попередніх юридично значущих дій кредитодавця: належного інформування споживача, визначення індивідуальних умов кредиту, оформлення приєднання, фактичного надання кредитних коштів, супроводу договору, фіксації прострочення та формування прозорого розрахунку. Тому суд перевіряє не тільки арифметичний підсумок вимог, а й доведеність кожної істотної ланки, від переддоговірного інформування до розрахунку боргу, без якої заявлений борг не може вважатися належно підтвердженим.
Суд виходить із того, що у сфері споживчого кредитування усвідомлена згода споживача є ключовою умовою правомірності покладення на нього грошового зобов`язання, що узгоджується з підходами Суду Європейського Союзу та Європейського суду з прав людини, які вимагають реальної поінформованості особи про економічні наслідки прийнятого рішення. Така згода не презюмується з факту підписання документів і підлягає перевірці судом за сукупністю об`єктивних критеріїв, зокрема: видимості ризику до приєднання, індивідуалізації умов, часової узгодженості документів, належного підтвердження волевиявлення, прозорості механізму формування боргу та передбачуваності його наслідків. За відсутності доведеності цих критеріїв суд не має підстав вважати, що споживач надав усвідомлену згоду на відповідні фінансові наслідки.
Суд враховує, що діяльність із надання споживчих кредитів є професійною та регульованою діяльністю на ринку фінансових послуг. Відповідно до Законів України «Про споживче кредитування», «Про фінансові послуги та фінансові компанії», «Про організацію формування та обігу кредитних історій», «Про банки і банківську діяльність», Постанови Правління Національного банку України від 11.06.2018 № 64 «Про затвердження Положення про організацію системи управління ризиками в банках України та банківських групах», Положення про авторизацію надавачів фінансових послуг та умови провадження ними діяльності з надання фінансових послуг, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29.12.2023 № 199, Постанови Правління Національного банку України від 30.06.2016 № 351 «Про затвердження Положення про визначення банками України розміру кредитного ризику за активними банківськими операціями» та інших нормативно-правових актів Національного банку України щодо управління ризиками, обліку операцій та зберігання інформації, професійний кредитор зобов`язаний формувати, вести та зберігати кредитну документацію (справу/досьє) щодо кожного кредитного зобов`язання. Такий обов`язок є імперативним та становить невід`ємну складову належної та добросовісної підприємницької практики на ринку споживчого кредитування. Кредитна справа (досьє) може вестися у паперовій або електронній формі залежно від організації діяльності кредитора, однак незалежно від форми ведення вона повинна забезпечувати можливість перевірки всіх істотних етапів кредитних правовідносин, зокрема ідентифікації споживача, оцінки його кредитоспроможності, укладення договору, фактичного отримання кредитних коштів, належності платіжного засобу позичальнику, обліку заборгованості, управління кредитним ризиком, супроводження кредитного активу та подальшого відступлення права вимоги. Відомості щодо фактичного отримання споживачем кредитних коштів є складовою такої кредитної справи/досьє та повинні існувати незалежно від виникнення судового спору. За таких умов суд оцінює докази, що походять із кредитної справи/досьє або повинні були бути сформовані та збережені у її складі. Водночас судовий розгляд не призначений для створення, доповнення чи формування тих складових кредитної справи (досьє), які професійний кредитор був зобов`язаний сформувати та зберігати під час здійснення своєї господарської діяльності. Саме по собі посилання на відсутність таких відомостей, необхідність їх додаткового отримання або неможливість їх подання до суду не узгоджується з моделлю належної та добросовісної підприємницької практики професійного кредитора, для якого формування та ведення кредитної справи/досьє є імперативним обов`язком, а не дією, що здійснюється лише у зв`язку з виникненням судового спору.
Відсутність у кредитора відомостей, які за своєю природою повинні міститися у кредитній справі/досьє, не може розглядатися як звичайний процесуальний недолік, що усувається шляхом звернення до суду. 
Суд не може використовуватися як інструмент формування кредитної справи (досьє), усунення недоліків її ведення або отримання відомостей, які професійний кредитор був зобов`язаний мати та зберігати у межах своєї звичайної господарської діяльності. Протилежний підхід фактично означав би перекладення на суд частини функцій професійного кредитора та використання судового механізму як елемента процесу кредитування, управління кредитним ризиком і документального супроводження кредитного активу, що не належить до компетенції суду.

Якщо кредитор посилається на поновлювану кредитну лінію та зміни кредитного ліміту як на складову формування заявленої заборгованості, він повинен надати суду зрозумілі та перевірювані відомості щодо кожного використання кредитного ресурсу (траншу), які дозволяють встановити дату його виникнення, розмір, строк користування відповідними коштами, дату та підстави зміни кредитного ліміту, стан заборгованості на такі дати, а також вплив відповідних змін на структуру боргу. Лише за наявності таких відомостей суд може перевірити, чи не призвело збільшення кредитного ліміту до фактичного продовження строку користування раніше наданими коштами та чи не включає заявлена до стягнення сума проценти, нараховані після спливу строків кредитування окремих траншів.

Ненадання таких відомостей унеможливлює перевірку розрахунку заборгованості та не може бути усунуте шляхом покладення на суд обов`язку самостійно аналізувати масив банківських операцій, визначати окремі транші кредитування, встановлювати строки їх користування та реконструювати структуру боргу замість професійного кредитора

1) Про активну роль суду і межі доведення у справах про споживче кредитування.
У цій категорії спорів суд не може підмінити перевірку доказів загальними припущеннями на кшталт «раз користувався — значить погодився з усім». Професійний кредитор організовує продукт, документообіг і облік; саме тому на ньому лежить тягар подання доказів так, щоб суд міг перевірити: (а) що саме було запропоновано споживачу до приєднання; (б) як саме споживач висловив волю; (в) як саме виникло тіло боргу; (г) як і коли споживача інформували надалі.

Процесуальна пасивність відповідача не скасовує імперативних вимог щодо прозорості та доказовості.

2) Договір, документи приєднання та прозорість умов.

Матеріали містять анкету-заяву від 02.06.2019 із підписом клієнта, що свідчить про факт приєднання до банківського обслуговування та відкриття облікової моделі «картка — рахунок — кредитний ліміт».

Разом із тим, щодо змісту саме кредитних умов, які були доведені до відома споживача до приєднання, суд констатує істотну прогалину: подані «умови і правила» мають ознаки змінюваного документа і подані в редакції, чинність якої підтверджується датами 24.11.2021 / 27.11.2021, тобто вже після приєднання 02.06.2019. За відсутності фіксованої копії саме показаної споживачу редакції (із датою, номером редакції та контрольним цифровим відбитком даних) суд не може встановити, які саме умови кредитування, у якій редакції та у який спосіб були доведені до відома відповідача до моменту приєднання.

Ця обставина принципово впливає на можливість стягнення «прибуткових» нарахувань (процентів, штрафів, пені), оскільки їх законність залежить від чітко визначених, доведених і прозорих умов.

3) Відповідальне кредитування і переддоговірне інформування.

Суть відповідального кредитування у тому, що кредитодавець не лише надає доступ до ліміту, а діє так, щоб споживач усвідомив повну вартість кредиту, строки та наслідки прострочення, а також щоб кредитування не було надане у спосіб, який завідомо веде до непосильного боргового навантаження.

Надані матеріали містять загальні формулювання про ознайомлення клієнта з документами та приклад таблиці обчислення загальної вартості кредиту і реальної річної процентної ставки, але суд не отримав перевірюваного доказу того, що саме індивідуальні параметри кредиту (сума/ліміт, строки, реальна річна ставка, графік/мінімальний платіж у зрозумілому вигляді) були належно доведені до відома відповідача до приєднання.

За таких умов суд фіксує недоведеність прозорості переддоговірного інформування у повному обсязі, що у звичайній ситуації унеможливлює стягнення будь-яких «прибуткових» складових.

У цій справі, однак, позивач не заявив до стягнення проценти, пеню чи штрафи, а просить стягнути лише тіло заборгованості.

4) Електронна форма та ланцюг електронних доказів.

Позивач обґрунтовує правовідносини моделлю дистанційного обслуговування. У такій моделі саме технічна перевірюваність є основою довіри до доказів: суд очікує службові записи, які відтворюють події приєднання (перегляд документів, прийняття умов, підтвердження волевиявлення), докази доставки повідомлень, а також фіксацію тієї редакції документів, яку споживач бачив, із датою, номером редакції та контрольним цифровим відбитком даних.
Відповідно до ст. 100 ЦПК України у разі посилання кредитора на дистанційне укладення договору суд очікує первинні електронні дані, а професійний кредитор, який працює в режимі «електронного банкінгу», з огляду на вимоги регулятора (зокрема, щодо внутрішніх процедур, обліку та контролю за операціями) має об`єктивну можливість їх формувати, зберігати та відтворювати. 

Водночас у матеріалах справи відсутній повний і перевірюваний ланцюг електронних доказів:
-службові журнали подій (хто/коли/що переглядав і підтверджував);
-докази надсилання та доставки одноразових паролів/підтверджень;
-квитанції доставки повідомлень у мобільному додатку, електронною поштою чи через повідомлення телефону;
-фіксована копія саме показаної редакції документів із датою, номером редакції та контрольним цифровим відбитком;
-електронний підпис/позначка часу на ключових діях;
-автентичні електронні виписки, сформовані системою банку з технічними реквізитами, що дозволяють перевірити незмінність.

У спорах, де кредитор посилається на дистанційне укладення споживчого кредиту, суд відрізняє спосіб подання матеріалів до суду від доказів самого волевиявлення споживача: накладення кваліфікованого електронного підпису представника позивача на позов і додані файли у підсистемі «Електронний суд» підтверджує лише авторство процесуального подання та цілісність поданого пакета, але не підтверджує укладення договору відповідачем.

Тому суд оцінює надані паперові копії як такі, що підтверджують лише сам факт подання банком певних текстів і розрахунків, але не відтворюють у перевірюваний спосіб, що саме було продемонстровано та прийнято споживачем у конкретний час.
Наслідок цієї прогалини — насамперед неможливість стягнення «прибуткових» нарахувань. 

5) Фактичне користування кредитним лімітом та залишок основної заборгованості.

У цій справі позивач заявляє до стягнення виключно основну суму заборгованості, отже визначальним є доведення факту виникнення саме кредитного (а не “облікового”) залишку та його розміру на дату розрахунку. Надана анкета-заява від 02.06.2019 підтверджує приєднання до банківського обслуговування, однак сама по собі не доводить ні встановлений у грошовому вираженні розмір кредитного ліміту, ні факт і обсяг реального використання кредитних коштів.

Подані позивачем таблиця розрахунку руху заборгованості є обліковим документом кредитора та подана без первинних електронних даних і без автентичної виписки (реєстру операцій) з технічними реквізитами формування, які дозволяють перевірити походження, цілісність і зміст кожної операції та відокремити використання кредитного ліміту від руху власних коштів. З огляду на заявлену позивачем дистанційну модель обслуговування та приписи ст. 100 ЦПК України, подання лише виготовлений позивачем документів або паперових копій без можливості перевірки оригіналу електронних даних не дає суду змоги встановити, які саме операції сформували непогашений залишок “тіла” і чи відповідає заявлена сума 24 792 грн. 37 коп. фактичному використанню кредитних коштів; ризик недоведеності цих обставин несе позивач (ст. 12, 81 ЦПК України). За таких умов суд не має підстав визнати доведеними ані факт видачі (використання) кредитних коштів у заявленому обсязі, ані розмір непогашеної основної суми заборгованості, у зв`язку з чим вимога про її стягнення задоволенню не підлягає.
Щодо розміру кредитного ліміту: у поданих матеріалах конкретний розмір встановленого відповідачці кредитного ліміту (у гривнях) не зафіксований і належними доказами не підтверджений.

6) Прострочення, «кредит на вимогу» та частина четверта статті 16 Закону.

Позивач посилається на те, що через прострочення понад 90 днів кредит набув статусу «на вимогу», а також зазначає про направлення повідомлень у мобільному додатку.
Суд констатує, що докази фактичної доставки відповідачу таких повідомлень у перевірюваній формі (квитанції доставки/службові записи) матеріали не містять. 

У цій справі відсутність доказів доставки конкретних повідомлень додатково підтверджує недоведеність підстав для вимоги про повернення всієї заявленої суми у порядку достроковості. Оскільки позивач не довів ані належного набуття кредитом статусу «на вимогу», ані фактичного формування непогашеного тіла кредиту у заявленому розмірі, ця обставина узгоджується із загальним висновком суду про недоведеність позову.

V. ВИСНОВКИ.

Інститут споживчого кредитування має суспільну вагу, оскільки забезпечує доступ громадян до фінансових послуг і водночас впливає на довіру до фінансової системи та порядок на ринку фінансових послуг. Саме тому захист споживача у кредитних правовідносинах суд розглядає як складову публічного порядку: держава встановила для фінансових установ як професійних кредиторів підвищені вимоги прозорості, відповідального надання кредиту та перевірності нарахувань, бо для них кредитування є підприємницькою практикою. У цьому значенні “публічний порядок” означає не абстрактну категорію, а вимогу забезпечити дію обов`язкових правил поведінки професійного кредитодавця на ринку фінансових послуг, встановлених законом для захисту слабшої сторони та для підтримання фінансового порядку. У такій моделі професійний кредитор зобов`язаний дотримуватися не окремих зручних положень, а законодавства про споживче кредитування у його цілісності, підтверджуючи це належними доказами. Тому суд не погоджується з формулою, за якою “наявність підсумкової суми боргу сама по собі автоматично означає стягнення всіх нарахувань”, а перевіряє, чи кредитодавець виконав обов`язкові вимоги, спрямовані на прозорість умов і реальну поінформованість споживача. Якщо позивач не довів виконання таких вимог або не надав перевірного розрахунку, суд має підстави відмовити у позові повністю чи частково навіть без заяв слабшої сторони, оскільки рішення у таких справах впливає не лише на приватний інтерес сторін, а й на суспільний інтерес у підтриманні фінансового порядку та недопущенні практик, що підривають довіру до ринку фінансових послуг.
Вимога надати докази виконання кредитодавцем обов`язкових правил споживчого кредитування не є надмірним стандартом і не створює для фінансової установи непропорційного тягаря доказування. Професійний кредитор сам обирає масову модель укладення та супроводу договорів, формує умови продукту, організовує процедури приєднання, ідентифікації клієнта, доведення інформації, надсилання примірника договору та повідомлень, а також веде облік операцій і нарахувань. Саме тому він об`єктивно зобов`язаний мати і зберігати первинні дані, які підтверджують виконання цих процедур у конкретній справі, і саме ці дані становлять звичайний зміст його ділової організації та внутрішнього контролю. За відсутності таких доказів суд не може підміняти їх припущеннями, оскільки це означало б перекласти ризик недокументованої підприємницької практики на споживача та легалізувати нарахування, перевірюваність яких не забезпечена.

Отже, якщо загальні норми ЦК України визначають загальну модель зобов`язання з повернення коштів, то Закон України «Про споживче кредитування» визначає спеціальні умови, за яких професійний кредитодавець може вимагати стягнення боргу саме у заявленому розмірі та саме у заявлений спосіб.

Суд дійшов висновку, що у цій справі предмет доказування визначається не лише загальними приписами про виконання зобов`язань, а насамперед імперативними гарантіями споживача у сфері споживчого кредитування, які суд застосовує з власної ініціативи Суд дійшов висновку, що позивач не довів належними та достатніми доказами підстави і розмір заявленої вимоги.

Подана анкета-заява підтверджує лише факт приєднання відповідачки до банківського обслуговування, але не доводить зміст кредитних умов, розмір встановленого кредитного ліміту, належне доведення умов до відома відповідачки та прийняття нею саме тих умов, на які посилається позивач.

Подані позивачем умови і правила набрали чинності після дати приєднання відповідачки, тому не можуть самі по собі підтверджувати зміст умов кредитування на момент виникнення правовідносин.

Позивач, посилаючись на дистанційну модель банківського обслуговування, не надав первинних електронних доказів, які дозволяли б перевірити показ умов, прийняття умов відповідачкою, доставку повідомлень, встановлення та зміну кредитного ліміту, а також рух кредитних коштів.

Тіло кредиту не підлягає стягненню, оскільки позивач не довів, що заявлена сума 24 792 грн. 37 коп. є саме фактично використаними та неповернутими кредитними коштами, а не внутрішнім обліковим залишком банку. Суду не надано автентичної виписки або іншого первинного реєстру операцій, який дозволяє встановити конкретні кредитні операції, їх суми, дати, походження та залишок непогашеного тіла.

Сам розрахунок заборгованості, складений позивачем, без первинних і перевірюваних даних не є достатнім доказом фактичного отримання відповідачкою кредитних коштів у заявленому розмірі.

Позивач також не довів належного направлення відповідачці повідомлення про набуття кредитом статусу «на вимогу», його змісту, доставки та надання строку для усунення порушення.

Отже, позовні вимоги Акціонерного товариства «УНІВЕРСАЛ БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення 24 792 грн. 37 коп. є недоведеними та задоволенню не підлягають.

Відмова у позові з підстав недоведеності заявлених вимог не позбавляє позивача права звернутися до суду з іншими або новими вимогами, що ґрунтуються на належно оформлених правовідносинах або за інший період, інший предмет чи інші підстави, за умови дотримання закону та без порушення принципу остаточності судового рішення.

VI. СУДОВІ ВИТРАТИ

Відповідно до ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові сплачений позивачем судовий збір покладається на позивача та поверненню за рахунок відповідача не підлягає.

Керуючись статтями 6, 627 частиною другою, 1054 частиною третьою ЦК України; статтями 2, 8–11, 13 частиною першою абзацами другим–третім, 16 частиною четвертою, 21, 3 частиною четвертою Закону України «Про споживче кредитування»; статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів»; статтею 415 Угоди про асоціацію між Україною та ЄС; статтями 12, 13, 76–81, 89, 141, 259, 263–265, 274–279, 280–283, 354–355 ЦПК України, суд —

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Акціонерного товариства «УНІВЕРСАЛ БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 24 792 грн. 37 коп. — відмовити.

У відшкодуванні судового збору у розмірі 3 028 грн. 00 коп., сплаченого позивачем відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою у строки та порядку, встановлені ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду через Харківський районний суд Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які не були присутні у судовому засіданні, — з дня отримання копії рішення.

Реквізити сторін:
Позивач: Акціонерне товариство «УНІВЕРСАЛ БАНК», код ЄДРПОУ 21133352, місцезнаходження: 04114, Україна, м. Київ, вул. Автозаводська, буд. 54/19.

Відповідач: ОСОБА_1 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 , виданий 07.02.2000, адреса проживання: АДРЕСА_1 , 

Суддя І.Е. Бондаренко