ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/9880/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 червня 2026 року м. Львів
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого-судді Коморного О.І., розглянув в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БоксВей» про визнання протиправним та скасування рішення Львівської митниці.
Обставини справи:
До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «БоксВей» з вимогами:
- визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів від 17.04.2026 №UA209000/2026/000614/2;
- визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів від 20.04.2026 №UA209000/2026/000623/2;
- визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів від 21.04.2026 №UA209000/2026/000633/2.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що декларантом під час митного оформлення товарів для підтвердження митної вартості (за ціною договору) митному органу надано усі основні документи, які передбачені ч. 2 ст. 53 МК України. Ці документи повністю підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, не містять розбіжностей чи ознак підробки, а відтак у митниці не було правових підстав для витребування у декларанта додаткових документів. Однак, всупереч положенням ч. 3 ст. 53 МК, відповідач витребував додаткові документи, вказавши на наявність надуманих розбіжностей та не підтвердження усіх складових митної вартості. Разом з тим, незважаючи на відсутність підстав для витребування додаткових документів, позивач, з метою усунення будь-яких сумнівів у достовірності заявленої декларантом митної вартості надав на вимогу митного додаткові документи, необхідні для визначення митної вартості. Однак, митний орган прийняв рішення про коригування митної вартості. Позивач вважає, що Львівською митницею не наведено причини неможливості проведення митного оформлення за заявленою позивачем митною вартістю товарів, тому такі скориговані вартості не можуть братися судом до уваги при вирішенні справи по суті. Позивач стверджує, що всі надані до митного оформлення документи у сукупності дають можливість однозначно дійти висновку про правильність визначення митної вартості імпортованого товару за основним методом. Тому, просить суд задовольнити позовні вимоги.
Ухвалою від 19 травня 2026 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними матеріалами справи.
Відповідач позов не визнав, долучив до матеріалів справи відзив на позовну заяву в якому зокрема зазначив, що Львівською митницею встановлені невідповідності у поданих документах та відсутність належних відомостей, які обґрунтовують заявлені числові значення складових митної вартості, визначеної за основним методом. Вказує, що замовлення до контракту не подано до митного оформлення, в рахунку-фактурі відсутні підписи та про те що, подана платіжна інструкція банківській установі не свідчить про виконання цієї операції банком, оскільки банк може відмовити у здійснення цієї операції. Враховуючи наведене, просить суд відмовити в позові.
Представником позивача подано відповідь на відзив. Вказує, що у позовній заяві зазначено та не спростовано відповідачем те, що декларантом подано всі наявні документи, що визначає ч. 2 ст. 53 Митного кодексу. На переконання представника, митниця була зобов`язана зазначити конкретні обставини, які викликали сумніви, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, а також обґрунтувати необхідність перевірки спірних відомостей та зазначити документи, надання яких може усунути сумніви у їх достовірності. Зазначає, що усі зауваження були спростовані у позовній заяві. Просить суд позов задовольнити у повному обсязі.
Суд всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті та
встановив:
24.09.2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «БоксВей» (позивач, покупець) та компанією «TIANJIN KINGNOD FURNITURE CO., LTD.», China (виробник-постачальник) укладено зовнішньоекономічний контракт №KND202509, відповідно до якого Продавець поставляє та передає у власність Покупця меблі (надалі-Товар), а Покупець приймає та оплачує Товар згідно з інвойсами, які є невід`ємною частиною цього Контракту.
На виконання вимог зовнішньоекономічного контракту №KND202509 від 24.09.2025 р., згідно Рахунку-фактури (інвойсу) №KND25626 від 29.12.2025 р. покупець придбав у продавця товар, загальною вартістю товару 8 696,75 доларів США.
Позивач з метою митного оформлення вказаного товару 17.04.2026 р. подало до Львівської митниці електронну митну декларацію №26UA209170032882U8, відповідно до якої заявлено до митного оформлення імпортний товар з найменуванням, описом та характеристикою, зазначеними у графі 31 митної декларації: тов. 1 – Меблі для сидіння-крісла, з оббивкою з тканини та/або екошкіри, різних кольорів та відтінків, з металевим каркасом, що обертаються, з регульованою висотою.
Одночасно, декларантом позивача до митного контролю, разом з митною декларацією №26UA209170032882U8 як підставу для застосування основного методу надано наступні документи, які місять відомості щодо ціни товару та дають можливість обчислити її, зазначені у графі 44 митної декларації:
- Зовнішньоекономічний договір (контракт) №KND202509 від 24.09.2025 р.;
- Рахунок-проформа № KND25626 від 27.11.2025р.;
- Рахунок-фактура (iнвойс) №KND25626 від 29.12.2025 р.;
- Пакувальний лист б/н від 29.12.2025 р.;
- Банківський платіжний документ, що стосується товару №184 від 01.12.2025 р.;
- Банківський платіжний документ, що стосується товару №242 від 16.01.2026 р.;
- Договір про надання транспортно-експедиторських послуг з перевезення експортно-імпортних та транзитних вантажів №K010725-23 від 02.07.2025 р.;
- Рахунок-фактура про надання транспортно-експедиційних послуг від виконавця договору (контракту) про транспортно-експедиційні послуги №324 від 23.03.2026 р.;
- Коносамент №BW25121077 від 04.01.2026 р.;
- Накладна УМВС №31528668 від 21.03.2026 р.;
- Автотранспортна накладна №2996 від 16.04.2026 р.;
- Митна декларація країни відправлення №021720250000391343 від 31.12.2025 р.
За наслідками опрацювання наданих документів Львівська митниця надіслала повідомлення з вимогою надати додаткові документи.
На цю вимогу позивач надав: прайс-лист та інтернет пропозицію з порівнянням цін, просив визнати митну вартість на підставі вже поданих документів.
За наслідками розгляду поданих документів Львівська митниця відмовила у митному оформленні товарів за заявленою митною вартістю у зв`язку з прийняттям рішення про коригування митної вартості товарів №UA209000/2026/000614/2 від 17.04.2026 року.
Відмову у митному оформленні товарів відповідач оформив карткою відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA209170/2026/000466.
З метою випущення товару у вільний обіг 17.04.2026 позивач (декларант) подав митну декларацію №26UA209170033122U3, в якій вказав вартість товарів відповідно до оскаржуваного рішення про коригування митної вартості товару.
Неможливість визнати заявлену декларантом митну вартість за основним методом посадова особа митного органу в рішенні про коригування митної вартості №UA209000/2026/000614/2 від 17.04.2026 року мотивувала тим, що:
- поставка товару здійснюється на підставі Контракту №KND202509 від 24.09.2025, укладеного між ТОВ "БОКСВЕЙ" та Компанією TIANJIN KINGNOD FURNITURE CO., LTD. Пунктом 1.1. даного Договору зазначено, що Продавець поставляє та передає у власність Покупця меблі (надалі Товар), а Покупець приймає та оплачує Товар згідно з інвойсами, які є невід`ємною частиною цього Контракту. Оскільки, наданий інвойс (рахунок-фактура) може уточнювати та більш детально розкривати зміст договірних умов, тобто таким документом погоджуються істотні умови контракту, зокрема кожної окремої поставки, та такий є невід`ємною частиною контракту, а відтак додатком до такого, то такий документ підлягає погодженню, шляхом підписання сторонами. Поданий до митного оформлення інвойс № KND25626 від 29.12.2025р. підписаний лише стороною Продавця та не містить печатки та підпису Покупця. Крім цього пунктом 1.2. Контракту передбачено, що Продавець постачає Товар партіями на підставі замовлень Покупця. Однак, жодного замовлення до митного Оформлення не надавалось. За даних обставин такий інвойс не вважається підписаним, а відтак таким що узгоджує істотні умови конкретної партії товару, відповідно не є документом, що підтверджує числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; 
- Одним із основних документів, що підтверджують митну вартість товарів, є банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару (пункти 4 частини другої статті 53 Кодексу). Згідно з нормами Закону України від 21 червня 2018 року № 2473-VIII «Про валюту і валютні операції», Положення про здійснення операцій із валютними цінностями, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 02.01.2019 № 2, для здійснення платіжної операції з переказу іноземної валюти використовується платіжна інструкція в іноземній валюті, реквізити якої передбачені Положенням про порядок виконання надавачами платіжних послуг платіжних інструкцій в іноземній валюті та банківських металах, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 28.07.2008 № 216 (далі - Положення № 216). У якості банківських платіжних документів, що стосуються оцінюваного товару, декларантом надано копії платіжних інструкцій в іноземній валюті або банківських металах від 01.12.2025року №184, від 16.01.2026 року №242, які не можуть бути взяті до уваги, оскільки: не містять обов`язкових реквізитів, визначених Положенням № 216, зокрема підпису(ів) (власноручного(их)/електронного(их)) відповідальної(их) особи (іб) платника, яка (і) відповідно до законодавства України має(ють) право розпоряджатись рахунком; 
- митна декларація країни експорту від 31.12.2025р. № 021720250000391343 не може бути взята до уваги як документ, що підтверджує факт експорту товарів, через відсутність в ній дати експорту, у зв`язку з чим наведені в ній відомості не є остаточними; окрім того у графі «номер накладної (дорожнього листа)» наявний номер документу 262758018, який до митного оформлення не подано. 
Згідно з товаросупровідними документами транспортування товару здійснювалось за маршрутом порт- XINGANG,TJ.CHINA - порт Гданськ, Польща - м. Львів Україна на заявлених умовах поставки FB TIANGIN, CHINA. При цьому, коносамент від 04.01.2026р № BW25121077 транспортування товару за Маршрутами порт - XINGANG,TJ.CHINA - порт Гданськ, Польща; УМВС накладна від 21.03.2026 № 31528836 за маршрутами порт Глівіце, Польща - с. Мостиська Другі, Україна; CMR від 16.04.2026р № 2996 за маршрутом с. Мостиська Другі, Україна – м. Львів, Україна. Зазначене свідчить про перевезення товару за маршрутом порт Гданськ, Польща - Глівіце, Польща (відстань близько 500 км), а також здійснення навантаження/ перевантаження товару у Глівіце, Польща. Таким чином, до митного оформлення не подано транспортний документ від Гданську до Глівіце, а також документи які підтверджують витрати по навантаженню/розвантаженню товару в Глівіце, що не дає змоги митному органу здійснити перевірку складових митної вартості (навантаження/розвантаження) в Глівіце.
Відповідно до вимог ЗУ "Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів" від 01.08.2006 №57-V та ст.5 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів (Женева, 19 травня 1956) у гр. 22 та 23 CMR-зазначається підпис та/або печатка відправника та перевізника. В CMR №2996 від 16.04.2026р у гр. 22, гр.23 відсутній штамп та/або підпис відправника.
На виконання вимог зовнішньоекономічного контракту №KND202509 від 24.09.2025 р., згідно Рахунку-фактури (інвойсу) №KND25659 від 26.01.2026 р. покупець придбав у продавця товар, загальною вартістю товару 12 062,20 доларів США.
Позивач з метою митного оформлення вказаного товару 20.04.2026 р. подало до Львівської митниці електронну митну декларацію №26UA209170033592U4, відповідно до якої було заявлено до митного оформлення імпортний товар з найменуванням, описом та характеристикою, зазначеними у графі 31 митної декларації: тов. 1– Меблі для сидіння-крісла, з оббивкою з тканини та/або екошкіри, різних кольорів та відтінків, з металевим каркасом, що обертаються, з регульованою висотою.
Одночасно, декларантом позивача до митного контролю, разом з митною декларацією №26UA209170033592U4 в якості підстави для застосування основного методу було надано наступні документи, які місять відомості щодо ціни товару та дають можливість обчислити її, зазначені у графі 44 митної декларації:
- Зовнішньоекономічний договір (контракт) №KND202509 від 24.09.2025 р.;
- Рахунок-проформа №KND25659 від 12.12.2025 р.;
- Рахунок-фактура (iнвойс) №KND25659 від 26.01.2026 р.;
- Пакувальний лист б/н від 26.01.2026 р.;
- Банківський платіжний документ, що стосується товару №207 від 15.12.2025 р.;
- Банківський платіжний документ, що стосується товару №268 від 17.02.2026 р.;
- Договір про надання транспортно-експедиторських послуг з перевезення експортно-імпортних та транзитних вантажів №K010725-23 від 02.07.2025;
- Рахунок-фактура про надання транспортно-експедиційних послуг від виконавця договору (контракту) про транспортно-експедиційні послуги №348 від 31.03.2026 р.;
- Коносамент №BW26010754 від 10.02.2026 р.;
- Накладна УМВС №25963025 від 09.04.2026 р.;
- Автотранспортна накладна №1891 від 16.04.2026 р.;
- Митна декларація країни відправлення №021720260000042287 від 04.02.2026р.
За наслідками опрацювання наданих документів Львівська митниця надіслала повідомлення з вимогою надати додаткові документи.
На цю вимогу позивач надав: прайс-лист та інтернет пропозицію з порівнянням цін, просив визнати митну вартість на підставі вже поданих документів.
За результатами розгляду поданих документів Львівська митниця відмовила у митному оформленні товарів за заявленою митною вартістю у зв`язку з прийняттям рішення про коригування митної вартості товарів №UA209000/2026/000623/2 від 20.04.2026 року.
Відмову у митному оформленні товарів відповідач оформив карткою відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA209170/2026/000468.
З метою випущення товару у вільний обіг 20.04.2026 позивач (декларант) подав митну декларацію №26UA209170033918U1, в якій вказав вартість товарів відповідно до оскаржуваного рішення про коригування митної вартості товару.
Неможливість визнати заявлену декларантом митну вартість за основним методом посадова особа митного органу в рішенні про коригування митної вартості №UA209000/2026/000623/2 від 20.04.2026 року мотивувала тим, що:
- поставка даного товару здійснюється на підставі Контракту №KND202509 від 24.09.2025, укладеного між ТОВ "БОКСВЕЙ" та Компанією TIANJIN KINGNOD FURNITURE CO., LTD. Пунктом 1.1. даного Договору зазначено, що Продавець поставляє та передає у власність Покупця меблі (надалі Товар), а Покупець приймає та оплачує Товар згідно з інвойсами, які є невід`ємною частиною цього Контракту. Оскільки, поданий інвойс (рахунок-фактура) може уточнювати та більш детально розкривати зміст договірних умов, тобто таким документом погоджуються істотні умови контракту, зокрема кожної окремої поставки, та такий є невід`ємною частиною контракту, а відтак додатком до такого, то такий документ підлягає погодженню, шляхом підписання сторонами. Поданий до митного оформлення інвойс № KND25659 від 26.01.2026р. підписаний лише стороною Продавця та не містить печатки та підпису Покупця. Крім цього пунктом 1.2. Контракту передбачено, що Продавець постачає Товар партіями на підставі замовлень Покупця. Однак, жодного замовлення до митного оформлення не надавалось. За даних обставин такий інвойс не вважається підписаним, а відтак таким що узгоджує істотні умови конкретної партії товару, відповідно не є документом, що підтверджує числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари;
- Одним із основних документів, що підтверджують митну вартість товарів, є банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару (пункти 4 частини другої статті 53 Кодексу). Згідно з нормами Закону України від 21 червня 2018 року №2473-VIII «Про валюту і валютні операції», Положення про здійснення операцій із валютними цінностями, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 02.01.2019 № 2, для здійснення платіжної операції з переказу іноземної валюти використовується платіжна інструкція в іноземній валюті, реквізити якої передбачені Положенням про порядок виконання надавачами платіжних послуг платіжних інструкцій в іноземній валюті та банківських металах, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 28.07.2008 № 216 (далі - Положення № 216). У якості банківських платіжних документів, що стосуються оцінюваного товару, декларантом надано копії платіжних інструкцій в іноземній валюті або банківських металах від 15.12.2025 року №207, від 17.01.2026 року №268, які не можуть бути взяті до уваги, оскільки: не містять обов`язкових реквізитів, визначених Положенням №216, зокрема підпису(ів) (власноручного(их)/електронного(их)) відповідальної(их) особи(іб) платника, яка(і) відповідно до законодавства України має(ють) право розпоряджатись рахунком; 
- митна декларація країни експорту від 04.02.2026р. № 021720260000042287 не може бути взята до уваги як документ, що підтверджує факт експорту товарів, через відсутність в ній дати експорту, у зв`язку з чим наведені в ній відомості не є остаточними; окрім того у графі «номер накладної дорожнього листа)» наявний номер документу 265382147, який до митного оформлення не подано. 
Відповідно до вимог ЗУ "Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів" від 01.08.2006 №57-V та ст.5 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів (Женева, 19 травня 1956) у гр. 22 та 23 CMR-зазначається підпис та/або печатка відправника та перевізника. В CMR №1891 від 16.04.2026р у гр. 22, гр.23 відсутній штамп та/або підпис відправника.
На виконання вимог зовнішньоекономічного контракту №KND202509 від 24.09.2025 р., згідно Рахунку-фактури (інвойсу) №KND25495 від 22.12.2025 р. покупець придбав у продавця товар, загальною вартістю товару 12 137 доларів США.
Позивач з метою митного оформлення вказаного товару 21.04.2026 р. подало до Львівської митниці електронну митну декларацію №26UA209170034312U7, відповідно до якої було заявлено до митного оформлення імпортний товар з найменуванням, описом та характеристикою, зазначеними у графі 31 митної декларації: тов. 1– Меблі для сидіння-крісла, з оббивкою з тканини та/або екошкіри, різних кольорів та відтінків, з металевим каркасом, що обертаються, з регульованою висотою.
Одночасно, декларантом позивача до митного контролю, разом з митною декларацією №26UA209170034312U7 в якості підстави для застосування основного методу було надано наступні документи, які місять відомості щодо ціни товару та дають можливість обчислити її, зазначені у графі 44 митної декларації:
- Зовнішньоекономічний договір (контракт) №KND202509 від 24.09.2025 р.;
- Рахунок-проформа №KND25495 від 05.11.2025 р.;
- Рахунок-фактура (iнвойс) №KND25495 від 22.12.2025 р.;
- Пакувальний лист б/н від 22.12.2025 р.;
- Банківський платіжний документ, що стосується товару №153 від 12.11.2025 р.;
- Банківський платіжний документ, що стосується товару №232 від 09.01.2026 р.;
- Договір транспортного експедирування №2307/25-02 від 23.07.2025;
- Рахунок-фактура про надання транспортно-експедиційних послуг від виконавця договору (контракту) про транспортно-експедиційні послуги №2603325 від 23.03.2026 р.;
- Коносамент №WMSS25121855 від 28.12.2025 р.;
- Накладна УМВС №225839/12 від 19.03.2026 р.;
- Автотранспортна накладна №KND25495 від 18.04.2026 р.;
- Митна декларація країни відправлення №021720250000380211 від 24.12.2025 р.
За наслідками опрацювання наданих документів Львівська митниця надіслала повідомлення з вимогою надати додаткові документи.
На цю вимогу позивач надав: прайс-лист та інтернет пропозицію з порівнянням цін, просив визнати митну вартість на підставі вже поданих документів.
За результатами розгляду поданих документів Львівська митниця відмовила у митному оформленні товарів за заявленою митною вартістю у зв`язку з прийняттям рішення про коригування митної вартості товарів №UA209000/2026/000633/2 від 21.04.2026 року.
Відмову у митному оформленні товарів відповідач оформив карткою відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA209170/2026/000477.
З метою випущення товару у вільний обіг 21.04.2026 позивач (декларант) подав митну декларацію №26UA209170034497U6, в якій вказав вартість товарів відповідно до оскаржуваного рішення про коригування митної вартості товару.
Неможливість визнати заявлену декларантом митну вартість за основним методом посадова особа митного органу в рішенні про коригування митної вартості №UA209000/2026/000633/2 від 21.04.2026 року мотивувала тим, що:
- поставка даного товару здійснюється на підставі Контракту №KND202509 від 24.09.2025. укладеного між ТОВ "БОКСВЕЙ" та Компанією TIANJIN KINGNOD FURNITURE CO., LTD. Пунктом 1.1. даного Договору зазначено, що Продавень поставляє та передає у власність Покупця меблі (надалі Товар), а Покупець приймає та оплачує Товар згідно з інвойсами, які є невід`ємною частиною цього Контракту. Оскільки, наданий інвойс (рахунок-фактура) може уточнювати та більш детально розкривати зміст договірних умов, тобто таким документом погоджуються істотні умови контракту, зокрема кожної окремої поставки, такий с невід`ємною частиною контракту, а відтак додатком до такого, то такий документ підлягає погодженню, шляхом підписання сторонами. Поданий до митного оформлення інвойс №KND25495 від 22.12.2025р. підписаний лише стороною Продавця та не містить печатки та підпису Покупця. Крім цього пунктом 1.2. Контракту передбачено, що Продавець постачає Товар партіями на підставі замовлень. Покупця. Однак, жодного замовлення до митного оформлення не надавалось. За даних обставин такий інвойс не вважається підписаним, а відтак таким що узгоджує істотні умови конкретної партії товару, відповідно не є документом, що підтверджує числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; 
- Одним із основних документів, що підтверджують митну вартість товарів, є банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару (пункти 4 частини другої статті 53 Кодексу). Згідно з нормами Закону України від 21 червня 2018 року № 2473-VII «Про валюту і валютні операції», Положення про здійснення операцій із валютними цінностями, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 02.01.2019 №2, для здійснення платіжної операції з переказу іноземної валюти використовується платіжна інструкція в іноземній валюті, реквізити якої передбачені Положенням про порядок виконання надавачами платіжних послуг платіжних інструкцій в іноземній валюті та банківських металах, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 28.07.2008 216 (далі - Положення № 216). У якості банківських платіжних документів, що стосуються оцінюваного товару, декларантом надано копії платіжних інструкцій в іноземній валюті або банківських металах від 12.11.2025 року №153, від 09.01.2026 року №232, які не можуть бути взяті до уваги, оскільки: не містять обов`язкових реквізитів, визначених Положенням № 216, зокрема підпису(ів) (власноручного(их)/електронного(их)) відповідальної (их) особи (іб) платника, яка(і) відповідно до законодавства України має(ють) право розпоряджатись рахунком; 
Для підтвердження витрат на транспортування декларантом відповідно до пункту 6 частини другої статті 53 Кодексу подаються транспортні (перевізні) документи, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів. Одним з таких документів є коносамент. Слід відмітити, що відповідно до положень міжнародного законодавства коносамент - це документ, що видається морським перевізником вантажу його відправнику, засвідчує прийняття вантажу до перевезення, підтверджує укладання договору перевезення, підписується капітаном судна або іншими представниками, що підтверджує факт передачі вантажу для перевезення. Поданий до митного оформлення коносамент №WMSS25121855 від 28.12.2025р не містить ні підпису ні печатки. Таким чином декларантом до митного оформлення не надано належним чином оформленого транспортного (перевізного) документа, на підставі якого здійснювався морський фрахт.
- митна декларація країни експорту від 24.12.2025р. №021720250000380211 не може бути взята до уваги як документ, що підтверджує факт експорту товарів, через відсутність в ній дати експорту, у зв`язку з чим наведені в ній відомості не є остаточними: окрім того у графі «номер накладної дорожнього листа)» наявний номер документу 263205086, який до митного оформлення не подано. 
Відповідно до вимог ЗУ "Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів" від 01.08.2006 №57-V та ст.5 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів (Женева, 19 травня 1956) у гр. 22 та 23 СMR-зазначається підпис та/або печатка відправника та перевізника. В CMR №KND25495 від 18.04.2026р у гр. 22 гр .23 відсутній штамп та/або підпис відправника.
Позивач не погоджується з висновками відповідача, вважає прийняті рішення про коригування митної вартості товарів №UA209000/2026/000614/2 від 17.04.2026, №UA209000/2026/000623/2 від 20.04.2026 та №UA209000/2026/000633/2 від 21.04.2026 протиправними та звернувся до суду з даним позовом.
Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч.1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Однією із основних засад (принципів) адміністративного судочинства відповідно до п.4 ч.3 ст. 2 КАС України є змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі.
Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Згідно з пунктом 2 параграфу (а) статті VII Генеральної угоди з тарифів і торгівлі 1994 року оцінка імпортованого товару для митних цілей повинна базуватися на дійсній вартості імпортованого товару, на який розраховується мито або аналогічного товару і не повинна базуватися на вартості товару національного походження чи на довільній або фіктивній вартості.
Відповідно до пункту 2 параграфу (b) статті VII Генеральної угоди з тарифів і торгівлі 1994 року під «дійсною вартістю» слід розуміти ціну, за яку, під час та в місці, визначеними законодавством імпортуючої країни, такий чи аналогічний товар продається або пропонується до продажу при звичайному ході; торгівлі за умов повної конкуренції.
Згідно з пунктом 2 параграфу (с) статті VII Генеральної угоди з тарифів і торгівлі 1994 року якщо дійсна вартість не може бути визначена відповідно до параграфу (b) цього параграфа, оцінка для митних цілей повинна базуватися на найближчому еквіваленті такої вартості, який; можна визначити.
Правовідносини, пов`язані зі справлянням митних платежів регулюються Митним кодексом України, Податковим кодексом України та іншими законами України з питань оподаткування.
Згідно з п. 34-1 ч. 1 статті 4 Митного Кодексу України (далі - МК України), митний орган - центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, митниці та митні пости.
Відповідно до положень статті 49 МК України, митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Частиною 1 статті 51 МК України передбачено, що митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 статті 52 МК України, заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою.
Декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані:
1) заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з митним органом;
2) подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню;
3) нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або наданням митному органу додаткової інформації (ч. 2 статті 52 МК України).
У випадках, визначених цим Кодексом, для заявлення митної вартості товарів, що переміщуються через митний кордон України відповідно до митного режиму імпорту, митному органу, який проводить митне оформлення цих товарів, разом з митною декларацією та іншими необхідними для митного оформлення зазначених товарів документами в установленому порядку подається декларація митної вартості (ч. 4 статті 52 МК України).
У декларації митної вартості наводяться відомості про метод визначення митної вартості товарів, числове значення митної вартості товарів та її складових, умови зовнішньоекономічного договору, що мають відношення до визначення митної вартості товарів, та надані документи, що підтверджують зазначене. Відомості, зазначені у частині восьмій цієї статті, є відомостями, необхідними для митних цілей. (ч. ч. 8, 9 статті 52 МК України).
Відповідно до ч. 1 статті 53 МК України, у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.
Частиною 2 статті 53 МК України передбачено, що документами, які підтверджують митну вартість товарів, є:
- декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості;
- зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності;
- рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу);
- якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару;
- за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару;
- транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів;
- ліцензія на імпорт товару, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню;
- якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.
Відповідно до ч. 3 статті 53 МК України, у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи:
1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається;
2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом);
3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту);
4) виписку з бухгалтерської документації;
5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів;
6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару;
7) копію митної декларації країни відправлення;
8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.
Частинами 1 та 2 статті 54 МК України передбачено, що контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється митним органом під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості. Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється митним органом шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу.
За результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів митний орган визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 цього Кодекс (ч. 3 статті 54 МК України).
Відповідно до ч. 12 статті 264 МК України, у разі відмови у прийнятті митної декларації посадовою особою митного органу заповнюється картка відмови у прийнятті митної декларації за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику. Один примірник зазначеної картки невідкладно вручається (надсилається) декларанту або уповноваженій ним особі. Інформація про відмову у прийнятті для оформлення електронної митної декларації надсилається декларанту електронним повідомленням, засвідченим електронним цифровим підписом посадової особи митного органу.
Згідно з ч. 1 статті 55 МК України, рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається митним органом у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо митним органом у випадках, передбачених частиною шостою статті 54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.
Положення статті 57 МК України встановлено, що визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами:
1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції);
2) другорядні:
а) за ціною договору щодо ідентичних товарів;
б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів;
в) на основі віднімання вартості;
г) на основі додавання вартості (обчислена вартість);
ґ) резервний.
Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).
Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.
Застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу. Під час таких консультацій митний орган та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.
У разі неможливості визначення митної вартості товарів згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу за основу для її визначення може братися або ціна, за якою ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов`язаному із продавцем покупцю відповідно до статті 62 цього Кодексу, або вартість товарів, обчислена відповідно до статті 63 цього Кодексу.
При цьому кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу.
Відповідно до ч. 1 статті 58 МК України, метод визначення митної вартості за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, застосовується у разі, якщо:
1) немає жодних обмежень щодо прав покупця (імпортера) на використання оцінюваних товарів, за винятком тих, що:
а) встановлюються законом чи запроваджуються органами державної влади в Україні;
б) обмежують географічний регіон, у якому товари можуть бути перепродані (відчужені повторно);
в) не впливають значною мірою на вартість товару;
2) щодо продажу оцінюваних товарів або їх ціни відсутні будь-які умови або застереження, які унеможливлюють визначення вартості цих товарів;
3) жодна частина виручки від будь-якого подальшого перепродажу, розпорядження або використання товарів покупцем не надійде прямо чи опосередковано продавцеві, якщо тільки не буде зроблено відповідне коригування з урахуванням положень частини десятої цієї статті;
4) покупець і продавець не пов`язані між собою особи або хоч і пов`язані між собою особи, однак ці відносини не вплинули на ціну товарів.
Частиною 2 статті 58 МК України передбачено, що метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні.
Ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, - це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов`язаних із продавцем осіб для виконання зобов`язань продавця. Платежі можуть бути здійснені прямо чи опосередковано. Прикладом опосередкованого платежу може бути врегулювання покупцем повністю чи частково боргу продавця. Платежі необов`язково повинні бути здійснені у вигляді переказу грошей (зокрема, але не виключно). Такі платежі можуть бути здійснені шляхом акредитива, інкасування або за допомогою інших розрахунків (вексель, передача цінних документів тощо). Термін "ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті" стосується лише ціни оцінюваних товарів. Дивіденди або інші платежі покупця на користь продавця, не пов`язані з оцінюваними товарами, не є частиною митної вартості. Додавання, якщо вони не включалися до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, згідно з цією статтею робляться лише на основі об`єктивних даних, що підтверджуються документально та піддаються обчисленню (частини 5-8 статті 58 МК України).
Отже, митні органи мають виключну компетенцію в питаннях перевірки, контролю правильності обчислення декларантом та визначення митної вартості.
Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що митні органи мають право здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але ці повноваження здійснюються у спосіб, визначений законом, зокрема, витребовування додаткових документів на підтвердження задекларованої митної вартості може мати місце тільки у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей. Такі сумніви можуть бути зумовлені неповнотою поданих документів для підтвердження заявленої митної вартості товарів, невідповідністю характеристик товарів, зазначених у поданих документах, митному огляду цих товарів, порівнянням рівня заявленої митної вартості товарів з рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких уже здійснено, і таке інше.
Наявність у митного органу обґрунтованого сумніву у правильності визначення митної вартості є обов`язковою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребовування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів.
Разом з тим витребувати необхідно ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені статтею 53 Митного кодексу України. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.
Аналогічна правова позиція щодо витребування митницями додаткових документів на підтвердження задекларованої митної вартості товару викладена Верховним Судом в постанові від 04 квітня 2018 року по справі №826/27058/15, у постанові від 21.02.2020 у справі №813/1229/16, у постанові від 27.01.2022 у справі №200/6431/20-а.
Суд наголошує, що основними документами, які підтверджують митну вартість товару, є зовнішньоекономічний договір (контракт), рахунок-фактура (інвойс), якщо рахунок сплачено, то банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару. Вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, не передбачені Митним кодексом України, а саме статтею 53, заборонено, що узгоджується із висновками Верховного Суду викладені у постанові від 23.10.2020 у справі №820/3231/16.
Водночас, наведені приписи зобов`язують митницю зазначити конкретні обставини, які викликали відповідні сумніви, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, а також обґрунтувати необхідність перевірки спірних відомостей та зазначити документи, надання яких може усунути сумніви у їх достовірності.
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 05 березня 2019 року у справі № 815/5791/17.
Відтак, суд зазначає, що наведені приписи зобов`язують митницю зазначити конкретні обставини, які викликали відповідні сумніви, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, а також обґрунтувати необхідність перевірки спірних відомостей та зазначити документи, надання яких може усунути сумніви у їх достовірності.
Разом з тим, в силу частини 5 статті 53 Митного кодексу України забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.
Частиною 3 статті 54 Митного кодексу України встановлено, що за результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів митний орган визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 цього Кодексу.
Статтею 55 Митного кодексу встановлено порядок коригування митної вартості товарів.
Відповідно до частини другої цієї статті письмове рішення про коригування заявленої митної вартості товарів має містити, зокрема, наявну в митного органу інформацію (у тому числі щодо числових значень складових митної вартості, митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, інших умов, що могли вплинути на ціну товарів), яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості та до прийняття рішення про коригування митної вартості, заявленої декларантом; обґрунтування числового значення митної вартості товарів, скоригованої митним органом, та фактів, які вплинули на таке коригування.
Правилами заповнення рішення про коригування митної вартості товарів, затвердженими наказом Міністерства фінансів України від 24.05.2012 № 598 (далі - Правила), встановлено, що графа 33 рішення про коригування митної вартості товарів "Обставини прийняття Рішення та джерела інформації, що використовувалися митним органом для визначення митної вартості" має містити окрім зазначення номера та дати митної декларації, яка була взята за основу для визначення митної вартості оцінюваних товарів, також пояснення щодо зроблених коригувань, зважаючи на обсяг партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умови поставки, комерційні умови та докладну інформацію і джерела, які використовувалися митним органом при визначенні митної вартості.
Як встановлено судом, позивач на підтвердження заявленої митної вартості товарів надав митному органу разом з митною декларацією документи, визначені ч.2 ст.53 МК України.
За результатами проведеного контролю визначення митної вартості відповідач прийняв оскаржувані рішення про коригування митної вартості товарів від 17.04.2026 №UA209000/2026/000614/2, від 20.04.2026 №UA209000/2026/000623/2 та від 21.04.2026 №UA209000/2026/000633/2, в яких вказував про встановлення однотипних розбіжностей у поданих документах.
Щодо зауваження, що подані до митного оформлення інвойси №KND25626 від 29.12.2025, №KND25659 від 26.01.2026 та №KND25495 від 22.12.2025 не містять печатки та підпису Покупця, та замовлення до митного оформлення не надавалося.
Суд зазначає, що положення розділу 1 Контракту № KND202509 від 24.09.2025, №KND25659 від 26.01.2026 та №KND25495 від 22.12.2025 не містять вимоги про те, що рахунок-фактура (комерційний інвойс) набуває юридичної сили або вважається погодженим виключно за умови його підписання обома сторонами – продавцем та покупцем. Пунктами Контракту передбачено лише, що у рахунку-фактурі зазначаються найменування, кількість та ціна товару, однак спосіб погодження таких умов сторонами не конкретизовано.
При цьому пункт 1.3 Контракту, який відповідачем залишено поза увагою, прямо передбачає, що найменування, асортимент, кількість та ціна за одиницю товару узгоджуються сторонами на кожну партію товару та зазначаються у проформах-інвойсах, які є невід`ємною частиною Контракту. Отже, положення пункту 1.2 Контракту не можуть тлумачитися відривно від інших його положень, а сам Контракт визначає механізм погодження умов поставки шляхом оформлення проформ-інвойсів.
Суд звертає увагу, що комерційний інвойс у зовнішньоекономічній діяльності є документом, який складається продавцем та надається покупцю для підтвердження укладеної угоди щодо продажу товару, містить відомості про найменування, кількість, ціну товару та використовується, зокрема, для здійснення митного оформлення.
При цьому законодавством України не затверджено обов`язкової форми комерційного інвойсу та не встановлено вимоги щодо обов`язкового підписання такого документа покупцем. Навпаки, зразок інвойсу, наведений у Рекомендації № 6 Європейської економічної комісії ООН «Формуляр-зразок уніфікованого рахунка для міжнародної торгівлі», передбачає необхідність підпису продавця (постачальника), однак не містить вимоги щодо обов`язкового підпису покупця.
Суд встановив, що подані до митного оформлення комерційні інвойси містять підпис та печатку уповноваженої особи продавця – TIANJIN KINGNOD FURNITURE CO., LTD., що відповідає загальноприйнятій практиці оформлення документів у міжнародній торгівлі.
Крім того, позивач об`єктивно не впливає на форму та зміст документів, які складаються його іноземним контрагентом. Водночас подальші дії позивача щодо здійснення оплати товару, його ввезення на митну територію України та подання відповідного інвойсу під час митного оформлення свідчать про погодження покупцем умов поставки, визначених продавцем у виставленому рахунку-фактурі.
Відповідно до частини першої статті 53 Митного кодексу України декларант подає митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів. Під час митного оформлення позивачем були подані комерційні інвойси, проформи-інвойси та банківські платіжні документи, які містять відомості про ціну товару, що була фактично сплачена, а тому митний орган мав у своєму розпорядженні всі необхідні документи для перевірки правильності визначення митної вартості.
Також суд звертає увагу, що до митного оформлення були подані рахунки-проформи № KND25626 від 27.11.2025 року, № KND25659 від 12.12.2025 року та № KND25495 від 05.11.2025 року. За своєю правовою природою рахунок-проформа є попереднім інвойсом, який використовується сторонами для погодження асортименту товару, його кількості, ціни та інших істотних умов поставки. Лише після такого погодження продавцем оформлюється комерційний інвойс. Таким чином, надані декларантом проформи-інвойси фактично виконують функцію замовлення (заявки), про відсутність якого безпідставно зазначає відповідач.
При цьому слід зазначити, що замовлення (заявка) не є документом, який підтверджує числові значення митної вартості товару. Таке замовлення, як правило, містить лише інформацію щодо асортименту та кількості товару, який планується до поставки, та не є документом, на підставі якого здійснюється оплата товару або визначається його митна вартість. Більше того, ані Митний кодекс України, ані інші нормативно-правові акти не визначають обов`язкових реквізитів заявки до зовнішньоекономічного контракту.
Крім того, замовлення (заявка) не включено до переліку додаткових документів, визначених частиною третьою статті 53 Митного кодексу України, які митний орган має право витребувати для підтвердження заявленої митної вартості товару. Натомість зазначена норма передбачає можливість подання каталогів, специфікацій, прейскурантів (прайс-листів) виробника товару та інших документів, однак не містить такого документа як замовлення.
Більше того, подальші дії відповідача, а саме завершення митного оформлення товару після прийняття оскаржуваного рішення про коригування митної вартості, підтверджують, що посадові особи митниці фактично визнали подані інвойси належними документами для митного оформлення, оскільки жодних карток відмови, протоколів про порушення митних правил чи інших процесуальних документів, пов`язаних із сумнівами щодо справжності інвойсів, оформлено не було.
За таких обставин наведені відповідачем доводи щодо відсутності підпису покупця на комерційних інвойсах та неподання замовлення (заявки) ґрунтуються виключно на формальному тлумаченні окремих положень Контракту, не підтверджуються вимогами чинного законодавства України та не спростовують достовірності відомостей, що містяться у поданих декларантом документах. Подані позивачем документи в сукупності підтверджують ціну товару, що була фактично сплачена, а відтак підтверджують і заявлену митну вартість товару.
Стосовно зауваження, що банківські платіжні документи не можуть бути взяті до уваги.
Суд зазначає, що відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про платіжні послуги» платіжна інструкція повинна містити інформацію, яка дає змогу надавачу платіжних послуг ідентифікувати платника та отримувача, їх рахунки, надавачів платіжних послуг, суму платіжної операції та інші реквізити, необхідні для належного виконання платіжної операції.
Частиною сьомою статті 40 Закону України «Про платіжні послуги» передбачено, що Національний банк України визначає обов`язкові реквізити платіжних інструкцій та особливості їх оформлення у своїх нормативно-правових актах.
Відповідно до пункту 14 розділу ІІ Положення про порядок виконання надавачами платіжних послуг платіжних інструкцій в іноземній валюті та банківських металах, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 28.07.2008 №216 (у редакції постанови Правління Національного банку України від 25.08.2022 №189), платіжна інструкція в іноземній валюті повинна містити обов`язкові реквізити, зокрема реквізит «Призначення платежу».
Згідно з пунктом 15 зазначеного Положення платник заповнює реквізит «Призначення платежу» таким чином, щоб надати повну інформацію про платіжну операцію та документи, на підставі яких вона здійснюється. При цьому чинне законодавство України не містить визначення поняття «повна інформація» та не встановлює обов`язкового переліку відомостей, які повинні зазначатися у реквізиті «Призначення платежу». Так само відсутня законодавча вимога щодо обов`язкового зазначення одночасно реквізитів контракту та комерційного інвойсу.
Суд встановив, що банківські платіжні документи №184 від 01.12.2025 року та №242 від 16.01.2026 року містять посилання у призначенні платежу на Контракт №KND202509 від 24.09.2025 року та рахунок-проформу №KND25626 від 27.11.2025 року. Вказані платіжні документи також містять відмітки банку про проведення платежу, дату здійснення операції, суму платежу в доларах США, реквізити платника та отримувача, що повністю узгоджується з іншими документами, поданими до митного оформлення. Загальна вартість відповідної партії товару у розмірі 8 696,75 доларів США на момент митного оформлення була сплачена у повному обсязі.
Аналогічно банківські платіжні документи №207 від 15.12.2025 року та №268 від 17.02.2026 року містять посилання на Контракт №KND202509 від 24.09.2025 року та рахунок-проформу №KND25659 від 12.12.2025 року. Вказані платіжні документи також містять усі необхідні реквізити, передбачені законодавством, а сума платежів повністю відповідає вартості товару за відповідною поставкою у розмірі 12 062,20 доларів США, яка була повністю сплачена до моменту митного оформлення.
Крім того, банківські платіжні документи №153 від 12.11.2025 року та №232 від 09.01.2026 року містять посилання на Контракт №KND202509 від 24.09.2025 року та рахунок-проформу №KND25495 від 05.11.2025 року. Зазначені документи також містять усі необхідні реквізити платіжної операції, а загальна сума платежів у розмірі 12 137 доларів США була повністю сплачена до моменту здійснення митного оформлення.
Таким чином, усі подані позивачем банківські платіжні документи містять відомості, достатні для ідентифікації здійснених платежів, їх зв`язку із відповідними поставками товару та підтвердження факту оплати саме за Контрактом №KND202509 від 24.09.2025 року. Наведене свідчить про те, що митний орган мав можливість безперешкодно співставити подані платіжні документи з рахунками-проформами, комерційними інвойсами та іншими документами, поданими до митного оформлення, а відтак будь-які сумніви щодо можливості ідентифікації здійснених платежів є необґрунтованими.
Щодо митних декларацій країни відправлення.
Суд звертає увагу, що посилання відповідача на відсутність документа №262758018 є безпідставним, оскільки зазначений номер міститься у коносаменті №BW25121077 від 04.01.2026 року, який був поданий декларантом до митного оформлення. При цьому документ №262758018 фактично є номером лінійного коносамента, що підтверджується поданими до митного оформлення документами.
Аналогічно безпідставними є доводи відповідача щодо відсутності документа №265382147, оскільки вказаний номер зазначений у коносаменті №BW26010754 від 10.02.2026 року, який також був поданий декларантом до митного оформлення та є лінійним коносаментом.
Таким чином, документи, на відсутність яких посилається відповідач, фактично були подані до митного оформлення, однак ідентифіковані митним органом неналежним чином, що свідчить про формальний підхід до дослідження поданих документів.
Крім того, суд звертає увагу, що митна декларація країни відправлення за змістом частини другої статті 53 Митного кодексу України не є основним документом, який підтверджує митну вартість товарів. Відповідно до пункту 7 частини третьої статті 53 Митного кодексу України копія митної декларації країни відправлення належить до додаткових документів, що подаються (за наявності) декларантом для підтвердження заявленої митної вартості.
Отже, наведені відповідачем зауваження щодо експортної митної декларації та нібито відсутності документів №262758018 і №265382147 не підтверджені належними та допустимими доказами, ґрунтуються виключно на припущеннях та не можуть бути підставою для невизнання заявленої позивачем митної вартості товару.
Стосовно зауваження, що CMR відсутні штамп та/або підпис відправника.
Суд звертає увагу, що посилання відповідача на відсутність підписів відправника та перевізника у графі 22 міжнародної товарно-транспортної накладної (CMR) не може бути підставою для сумніву у достовірності поданих до митного оформлення документів.
Суд встановив, що графа 22 CMR містить надруковані реквізити як відправника, так і перевізника, які дають можливість однозначно ідентифікувати зазначених осіб та відповідають вимогам Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів (КДПВ). При цьому стаття 6 Конвенції не встановлює обов`язкової вимоги щодо наявності у графі 22 підписів або печаток відправника чи перевізника як необхідних реквізитів міжнародної товарно-транспортної накладної.
Крім того, наведені відповідачем зауваження щодо оформлення CMR не свідчать про наявність розбіжностей у документах, поданих до митного оформлення. Розбіжності, про які йдеться у статті 53 Митного кодексу України, повинні існувати між відомостями, що містяться у різних документах, або ж свідчити про ознаки їх підроблення. Водночас відповідач не зазначає, які саме відомості у поданих документах суперечать один одному, не вказує на наявність ознак підробки та не обґрунтовує, яких саме відомостей, необхідних для підтвердження числових значень складових митної вартості товарів або ціни, що була фактично сплачена чи підлягає сплаті, нібито бракує.
Отже, наявність чи відсутність окремих реквізитів, які не є обов`язковими відповідно до положень Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, жодним чином не впливає на підтвердження числових значень складових митної вартості товарів. При цьому відповідачем не встановлено жодних невідповідностей щодо найменування товару, його кількісних або якісних характеристик, зазначених у CMR.
Верховний Суд у постанові від 20.06.2023 року у справі №380/1221/20 зазначив, що предметом доказування під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості є ціна товару та інші складові митної вартості. Відповідно до статті 4 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів складання вантажної накладної підтверджує укладення договору перевезення, тоді як умови міжнародного перевезення товару самі по собі не стосуються та безпосередньо не впливають на ціну товару. З огляду на це недоліки оформлення міжнародної товарно-транспортної накладної (CMR), навіть якщо вони мали місце, не можуть бути самостійною підставою для виникнення сумнівів щодо правильності визначення митної вартості товарів.
Більше того, товарно-транспортна накладна (CMR) не належить до документів, визначених частиною другою статті 53 Митного кодексу України, на підставі яких підтверджуються числові значення складових митної вартості товару. Відомості, що містяться у CMR, стосуються організації та здійснення перевезення товару і не визначають його ціну або інші складові митної вартості.
За таких обставин наведені відповідачем зауваження щодо оформлення міжнародної товарно-транспортної накладної (CMR) не свідчать про недостовірність заявленої митної вартості, не підтверджують наявності розбіжностей у поданих документах та не можуть бути належною і достатньою підставою для прийняття рішення про коригування митної вартості товарів.
Щодо зауваження вказаного у рішенні про коригування митної вартості товарів від 17.04.2026 №UA209000/2026/000614/2, що до оформлення не подано транспортний документ від Гданську до Глівіце, а також документи які підтверджують витрати по навантаженню/розвантаженню товару в Глівіце.
Суд зазначає, що доводи відповідача щодо неподання накладної УМВС є необґрунтованими, оскільки до митного оформлення декларантом була подана накладна УМВС №31528668 від 21.03.2026 року. Водночас у спірному рішенні митний орган безпідставно посилається на накладну УМВС №31528836 від 21.03.2026 року, яка декларантом не подавалася та не стосується спірної поставки товару.
Також безпідставними є доводи відповідача щодо відсутності транспортного документа на ділянці маршруту між м. Гданськ (Республіка Польща) та с.п. Глівіце (Республіка Польща).
Суд встановив, що експедитор ТОВ «ІНТЕРНЕШНЛ КАРГО СЕРВІС ЕЙЧ.ДІ» листом від 14.05.2026 року надав роз`яснення щодо маршруту перевезення контейнера №MRSU8892996, доставленого за коносаментом №BW25121077. Зазначеним листом підтверджено, що після прибуття контейнера до порту Гданськ він був перевантажений для подальшого залізничного перевезення до станції переходу «Мостиська» (Україна). При цьому переміщення контейнера між м. Гданськ та с.п. Глівіце є складовою внутрішнього логістичного процесу залізничного оператора, у зв`язку з чим окрема залізнична накладна на цю ділянку маршруту не оформлюється та оператором не видається.
Крім того, експедитор підтвердив, що вартість переміщення контейнера між м. Гданськ та с.п. Глівіце, а також навантажувально-розвантажувальні роботи вже включені до вартості транспортно-експедиційних послуг, зазначених у рахунку №324 від 23.03.2026 року, а саме до вартості міжнародного залізничного перевезення за маршрутом Гданськ – пункт переходу «Мостиська».
Суд встановив, що на підтвердження заявлених транспортних витрат декларантом до митного оформлення були подані договір про надання транспортно-експедиторських послуг №K010725-23 від 02.07.2025 року, рахунок-фактура на транспортно-експедиційні послуги №324 від 23.03.2026 року, коносамент №BW25121077 від 04.01.2026 року, накладна УМВС №31528668 від 21.03.2026 року, автотранспортна накладна (CMR) №2996 від 16.04.2026 року та митна декларація країни відправлення №021720250000391343 від 31.12.2025 року.
Відповідно до наказу Міністерства фінансів України від 24.05.2012 №599 «Про затвердження Форми декларації митної вартості та Правил її заповнення» для підтвердження витрат на транспортування декларантом подаються транспортні (перевізні) документи, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів. До таких документів можуть належати рахунок-фактура (акт виконаних робіт, наданих послуг), банківські та платіжні документи, що підтверджують оплату транспортно-експедиційних послуг, а також калькуляція транспортних витрат у разі здійснення перевезення власним транспортним засобом.
Отже, чинне законодавство не встановлює виключного переліку документів, якими можуть підтверджуватися транспортні витрати, а лише визначає можливі документи, достатні для підтвердження їх розміру.
Верховний Суд у постанові від 31.05.2019 у справі №804/16553/14 зазначив, що якщо законом не визначено виключний доказ, яким повинен підтверджуватися розмір витрат на перевезення, такі витрати можуть підтверджуватися будь-якими належними доказами. При цьому Митний кодекс України не визначає, що такими доказами можуть бути виключно фінансові чи бухгалтерські документи.
Крім того, до позовної заяви позивачем долучено лист ТОВ «ІНТЕРНЕШНЛ КАРГО СЕРВІС ЕЙЧ.ДІ» від 14.05.2026 року та платіжну інструкцію №445 від 17.04.2026 року, які підтверджують особливості здійснення перевезення та факт оплати транспортно-експедиційних послуг.
Відповідно до статей 72– 76 Кодексу адміністративного судочинства України зазначені документи є належними та допустимими доказами, оскільки містять інформацію щодо предмета доказування та підтверджують обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог.
За таких обставин суд бере до уваги лист від 14.05.2026 року та платіжну інструкцію №445 від 17.04.2026 року як належні та допустимі докази, що підтверджують понесення позивачем транспортних витрат.
Таким чином, декларантом було подано повний пакет документів, передбачений вимогами статті 53 Митного кодексу України та наказу Міністерства фінансів України №599, який підтверджує маршрут перевезення, вартість транспортно-експедиційних послуг та їх оплату. Отже, усі транспортні витрати, понесені позивачем, були включені до митної вартості товару та належним чином підтверджені документально, а тому у відповідача були відсутні правові підстави для невизнання зазначених витрат під час визначення митної вартості товару.
Стосовно зауваження вказаного у рішенні про коригування митної вартості товарів від 21.04.2026 №UA209000/2026/000633/2, що коносамент №WMSS25121855 від 28.12.2025р не містить ні підпису ні печатки.
Суд звертає увагу, що відповідно до наказу Міністерства фінансів України від 24.05.2012 №599 «Про затвердження Форми декларації митної вартості та Правил її заповнення» для підтвердження витрат на транспортування декларантом відповідно до частини другої статті 53 Митного кодексу України подаються транспортні (перевізні) документи, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів. До таких документів можуть належати рахунок-фактура (акт виконаних робіт або наданих послуг) виконавця договору про транспортно-експедиційні послуги, банківські та платіжні документи, що підтверджують оплату транспортно-експедиційних послуг, а також калькуляція транспортних витрат у разі здійснення перевезення власним транспортним засобом.
Отже, положення зазначеного наказу не встановлюють виключного переліку документів, якими можуть підтверджуватися транспортні витрати, а визначають лише можливі документи, що можуть бути подані декларантом.
Верховний Суд у постанові від 31.05.2019 у справі №804/16553/14 зазначив, що якщо законом не визначено виключний доказ, яким має підтверджуватися розмір витрат на перевезення, такі витрати можуть підтверджуватися будь-якими належними доказами. При цьому Митний кодекс України не визначає, що такими доказами можуть бути виключно фінансові чи бухгалтерські документи.
Суд встановив, що коносамент №WMSS25121855 від 28.12.2025 року містить усі необхідні реквізити, зокрема дату оформлення, маршрут перевезення, відомості про відправника та одержувача, опис вантажу, а також номер контейнера.
При цьому номер контейнера, зазначений у коносаменті, повністю збігається з номером контейнера, зазначеним у рахунку-фактурі про надання транспортно-експедиційних послуг №2603325 від 23.03.2026 року, що однозначно підтверджує належність зазначеного коносамента саме до спірної партії товару.
Суд також встановив, що на підтвердження транспортних витрат декларантом до митного оформлення подані договір транспортного експедирування №2307/25-02 від 23.07.2025 року, рахунок-фактура про надання транспортно-експедиційних послуг №2603325 від 23.03.2026 року, коносамент №WMSS25121855 від 28.12.2025 року, накладна УМВС №225839/12 від 19.03.2026 року, автотранспортна накладна №KND25495 від 18.04.2026 року та митна декларація країни відправлення №021720250000380211 від 24.12.2025 року.
Посилання відповідача на відсутність підпису капітана судна або іншого представника перевізника у коносаменті не може бути підставою для невизнання заявленої митної вартості, оскільки така обставина жодним чином не впливає на числові значення складових митної вартості товару та не спростовує факту здійснення перевезення. Водночас відповідачем не наведено жодних доказів того, що коносамент є недостовірним, містить неправдиві відомості або не стосується спірної поставки товару.
Таким чином, декларантом було подано повний пакет товаросупровідних документів, передбачений вимогами статті 53 Митного кодексу України та наказу Міністерства фінансів України №599, який підтверджує маршрут перевезення, належність транспортних документів до відповідної поставки товару та вартість транспортно-експедиційних послуг.
Крім того, рахунок-фактура №2603325 від 23.03.2026 року, яким визначено вартість транспортно-експедиційних послуг, у тому числі морського фрахту, був повністю оплачений, що підтверджується платіжною інструкцією №454 від 21.04.2026 року.
До позовної заяви позивачем долучено платіжну інструкцію №454 від 21.04.2026 року, яка підтверджує факт оплати транспортно-експедиційних послуг.
Відповідно до статей 72– 76 Кодексу адміністративного судочинства України зазначена платіжна інструкція є належним та допустимим доказом, оскільки містить інформацію щодо предмета доказування та підтверджує обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог.
За таких обставин суд бере до уваги платіжну інструкцію №454 від 21.04.2026 року як належний та допустимий доказ оплати транспортно-експедиційних послуг.
Отже, транспортні витрати, понесені позивачем, належним чином підтверджені документально та включені до заявленої митної вартості товару, а тому у відповідача були відсутні правові підстави для їх невизнання під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості.
Суд вважає, що подані позивачем документи, підтверджують понесення транспортних витрат, які були правомірно включені до митної вартості товарів при їх митному оформленні.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Враховуючи зазначену позицію Європейського суду з прав людини, суд надав відповідь на всі аргументи, які мають значення для правильного вирішення справи.
Вказані розбіжності, на які вказав відповідач, не впливають на числові значення складових митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, з врахуванням того, що позивачем використані відомості, які повністю підтверджені документально.
Отже, розбіжності що наведені митним органом в рішеннях про коригування митної вартості, не є тими розбіжностями (суперечностями), які є підставою для витребування контролюючим органом додаткових документів, якщо інші документи в сукупності не викликають сумніву в достовірності задекларованої митної вартості.
У рішеннях про коригування заявленої митної вартості, крім номера та дати митних декларацій, які були взяті за основу для визначення митної вартості оцінюваних товарів, митний орган повинен також навести пояснення щодо зроблених коригувань на обсяги партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умов поставки, комерційних умов тощо та зазначити докладну інформацію і джерела, які використовувалися митним органом при визначенні митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням резервного методу.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 14.08.2018 по справі №821/1617/17, від 21.12.2018 по справі №815/1670/17.
Разом з тим, суд дійшов переконання в тому, що відповідач в електронних повідомленнях зобов`язавши позивача надати додаткові документи, не зазначив, які саме обставини ці документи повинні підтвердити, чим необґрунтовано обмежив позивача в можливості довести митному органу правильність визначення митної вартості товару за основним методом.
Судом встановлено, що в рішеннях про коригування митної вартості товарів відповідачем всупереч вказаним вище правовим нормам не зазначені обґрунтовані сумніви щодо заявленої митної вартості товарів, на наслідками яких розпочалась процедура консультацій та причини, через які митна вартість імпортованих товарів не може бути визначена за ціною договору.
Більше того, матеріалами справи документально не підтверджено факту надання декларантом позивача документів, що містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, на підставі чого контролюючий орган розпочав процедуру консультацій.
Не наведення митницею в рішеннях про коригування митної вартості товарів належних та допустимих доказів того, що документи, подані декларантом для митного оформлення товару, є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності викликають сумнів у достовірності наданої інформації, витребування митницею додаткових документів без зазначення обставин, які ці документи повинні підтвердити, свідчать про протиправність рішень щодо застосування іншого, ніж основний метод, визначення митної вартості товарів.
У постанові від 22.08.2019 р. у справі № 810/2784/18 Верховний Суд зазначив, що ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.
З аналізу матеріалів справи та норм права, суд дійшов висновку про те, що надані позивачем разом з митними деклараціями документи підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення, тому у контролюючого органу були відсутні підстави для визначення митної вартості ввезеного товару не за ціною договору, а за резервним методом, відповідно до статті 64 МК України.
Судом відхиляються посилання відповідача на неподання декларантом додаткових документів, оскільки в даному випадку їх відсутність не впливає на правильність визначення декларантом митної вартості товарів за основним методом, що підтверджується наданими до митного оформлення документами. Неподання декларантом запитуваних митним органом документів, за відсутності обґрунтування неможливості визначення митної вартості товарів за першим методом, не є достатнім для висновку щодо наявності підстав для застосування митним органом іншого методу визначення митної вартості.
Відтак, проаналізувавши доводи митного органу, що слугували підставою для відмови у визнанні митної вартості, заявленої позивачем, суд дійшов висновку, що відповідач не довів, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість імпортованого товару, та що в документах, поданих ним до митного оформлення, були відсутні відомості, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомості щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товар.
Зі змісту спірного рішення слідує, що митний орган не надав належної оцінки поданим документам та не встановив конкретних обставин та фактів, які перешкоджають митному оформленню товару за основним методом визначення митної вартості.
Водночас, матеріалами справи підтверджується, що визначена позивачем у відповідній митній декларації митна вартість товару базується на об`єктивних, документально підтверджених даних і піддається обчисленню.
Суд також дослідив правомірність застосування відповідачем другорядного (резервного) методу визначення митної вартості товарів при прийнятті оскаржуваного рішення про коригування митної вартості товару та зазначає наступне.
Відповідно до пунктів 2, 4 частини другої статті 55 МК України прийняте митним органом письмове рішення про коригування заявленої митної вартості товарів має містити: наявну в митного органу інформацію (у тому числі щодо числових значень складових митної вартості, митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, інших умов, що могли вплинути на ціну товарів), яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості та до прийняття рішення про коригування митної вартості, заявленої декларантом; обґрунтування числового значення митної вартості товарів, скоригованої митним органом, та фактів, які вплинули на таке коригування.
У разі здійснення коригування митної вартості за резервним методом, у рішенні про коригування митний орган поряд з обов`язковим зазначенням номера та дати митної декларації, яка була взята за основу для визначення митної вартості оцінюваних товарів, повинен навести пояснення щодо зроблених коригувань на обсяг партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умов поставки, комерційних умов тощо; також у разі визначення митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням резервного методу зазначаються докладна інформація та джерела, які використовувалися митним органом при її визначенні (пункт 2.1 Правил заповнення рішення про коригування митної вартості товарів, затверджених наказом Міністерства фінансів України №598 від 24.05.2012).
Таким чином, у рішеннях про коригування заявленої митної вартості, крім номерів та дат митних декларацій, які були взяті за основу для визначення митної вартості оцінюваних товарів, митний орган повинен також навести пояснення щодо зроблених коригувань на обсяги партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умов поставки, комерційних умов тощо та зазначити докладну інформацію і джерела, які використовувалися митним органом при визначенні митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням резервного методу.
Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у своїх постановах від 19.06.2018р. у справі за №826/6346/16 (№К/9901/36092/18), від 31.01.2018р. у справі №813/7272/13-а (К/9901/3036/18), від 02.03.2018 у справі №804/2997/17 (К/9901/4472/17).
Між тим, як видно з графи 33 оскаржуваних рішень, у них зазначено лише дати та номери вказаної вище митної декларації, на підставі якої здійснено коригування митної вартості, що не дає підстав вважати таке рішення обґрунтованим та мотивованим у контексті положень пунктів 2, 4 частини другої статті 55 МК України.
Інших доводів, що можуть вплинути на правильність вирішення судом спору, що розглядається, матеріали справи не містять.
Враховуючи викладене, суд вважає необґрунтованим висновок митного органу про те, що у поданих до митного оформлення документах містяться розбіжності та не міститься всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
У розумінні ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Матеріали справи свідчать, що відповідні критерії відповідачем не дотримані, що зумовило звернення позивача за захистом порушених прав та інтересів до суду.
З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню.
Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Враховуючи те, що суд дійшов висновку задовольнити позовні вимоги, на користь позивача слід стягнути сплачений ним при поданні позовної заяви до суду судовий збір у сумі 4142,86 гривні за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Також позивачем заявлено вимогу про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:1) на професійну правничу допомогу;2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Згідно з ч. 4 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
У відповідності до ч. 7 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
24 жовтня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «БоксВей» та Адвокатським об`єднанням «Шокало та партнери» укладено Договір №1-24/10/25 про надання правової допомоги.
Відповідно до умов Договору №1-24/10/25 про надання правової допомоги від 24 жовтня 2025 року та Додаткової угоди №36 від 30.04.2026 до Договору №1-24/10/25 про надання правової допомоги від 24 жовтня 2025 в ході представництва інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю «БоксВей» у цій справі в суді першої інстанції буде надана така правова допомога: збір доказів, аналіз судової практики, підготовка позовної заяви, відповіді на відзив та участь у судових засіданнях в суді першої інстанції. 
Згідно із Додатковою угодою №36 від 30.04.2026 до Договору №1-24/10/25 про надання правової допомоги від 24 жовтня 2025 вищенаведена правова допомога оцінена сторонами у 20 000 гривень. Доказами попередньо понесених витрат на професійну правничу допомогу є: Договір №1-24/10/25 про надання правової допомоги від 24 жовтня 2025 року, Додаткова угода №36 від 30.04.2026 до Договору №1-24/10/25 від 24.10.2025 р.
Отже, згідно з попереднім розрахунком позивач несе витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 гривень.
Суд, вирішуючи питання про відшкодування судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу, у відповідності до частини п`ятої статті 242 КАС України також враховує висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладений у постанові 21.01.2021 №280/2635/20, відповідно до якого КАС України у редакції, чинній з 15.12.2017, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Відповідно до частин дев`ятої статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477- IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Водночас, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача, має бути встановлено, що позов позивача задоволено, а також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у ст. 30 Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Тобто, суд оцінює рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
У цьому випадку суд зазначає, що справа згідно положень статей 4, 12, 262 КАС України є справою незначної складності, з невеликим обсягом досліджуваних доказів, яка розглядається судом в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами у справі.
Вказаний обсяг виконаних робіт (наданих послуг) адвокатом, суд вважає завищеним, оскільки дана справа незначної складності та не потребує значної затрати часу на вказані роботи.
Також, судом враховано відомості Єдиного державного реєстру судових рішень http://reestr.court.gov.ua, за даними яких мають місце оприлюднення численних судових рішень судів різних інстанцій з аналогічного предмету спору та аналогічними мотивами тим, що приведені у адміністративному позові позивача, що спрощувало роботу адвоката при підготовці даного адміністративного позову.
Суд також зазначає, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду за результатами розгляду справи №200/14113/18-а ухвалив постанову від 26.06.2019, в якій сформував правову позицію, згідно з якою, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору.
Вказаний висновок Верховного Суду у відповідності до приписів частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів суд враховує під час вирішення такого питання.
Враховуючи практику Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат, суд при розподілі судових витрат має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі East/WestAllianceLimited проти України, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі Ботацці проти Італії (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).
Відтак, з огляду на незначну складність справи та обсяг наданих послуг, суд, виходячи з критерію пропорційності вважає, що розмір витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача, повинен становити 10000 грн.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що на користь позивача необхідно стягнути витрати на професійну правничу допомогу у сумі 10000 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Крім цього, судові витрати у вигляді сплаченого позивачем при зверненні до суду із цим позовом судового збору в розмірі 4142,86 грн. підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст.ст. 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 132, 241-248, 256, 294, 295 КАС України, суд,
у х в а л и в :
1. Позов задовольнити повністю.
2. Визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів від 17.04.2026 №UA209000/2026/000614/2.
3. Визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів від 20.04.2026 №UA209000/2026/000623/2.
4. Визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів від 21.04.2026 №UA209000/2026/000633/2.
5. Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БоксВей» (ЄДРПОУ: 45896389, місцезнаходження: 79040, Львівська область, м. Львів, вул. Курмановича В. Генерала., буд. 9, офіс 3-1) за рахунок бюджетних асигнувань Львівської митниці (ЄДРПОУ: 43971343, місцезнаходження: 79000, м. Львів, вул. Костюшка Т., буд. 1) судовий збір у розмірі 4142 (чотири тисячі сто сорок дві) грн. 86 коп. 
6. Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БоксВей» (ЄДРПОУ: 45896389, місцезнаходження: 79040, Львівська область, м. Львів, вул. Курмановича В. Генерала., буд. 9, офіс 3-1) за рахунок бюджетних асигнувань Львівської митниці (ЄДРПОУ: 43971343, місцезнаходження: 79000, м. Львів, вул. Костюшка Т., буд. 1) витрати на професійну правничу допомогу у сумі 10000 (десять тисяч) грн. 
Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складений 30 червня 2026.
Суддя Коморний О.І.