ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"05" травня 2026 р. справа № 300/4858/24
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Шумея М.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій, 

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 в якому просить суд:
- визнати бездіяльність протиправною щодо виплати середнього заробітку за несвоєчасну виплату при звільненні грошової компенсації за неотримане речове майно;
- зобов`язати нарахувати та виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні в розмірі 50333,80 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем не виплачено позивачу середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, що є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України. Тому, відповідно до статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Просив позов задовольнити повністю.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21.06.2024 року відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.
Представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечив з підстав, наведених у відзиві, просив суд в задоволенні позову відмовити, з урахуванням тієї обставини, що стаття 117 КЗпП України не застосовується до даних правовідносин, оскільки такі регулюються спеціальним законодавством, а не Кодексом законів про працю України. Крім того, представник відповідача вважає, що позивачем проведено невірний розрахунок суми середнього заробітку, оскільки у даних правовідносинах слід застосовувати критерії зменшення розміру відшкодування.
Ухвалою суду від 13.12.2024 зупинено провадження в адміністративній справі №300/4858/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення дій до набрання законної сили рішенням Верховного Суду у справі №440/6856/22.
Ухвалою суду від 06.04.2026 поновлено провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій
Суд, розглянувши у відповідності до вимог ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення її учасників (у письмовому провадженні), дослідивши письмові докази, зазначає наступне.
ОСОБА_1 з 30.04.2024 звільнено з військової служби у запас та виключено зі списків особового складу на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 30.04.2024 №123.
При цьому відповідачем 14.06.2024 здійснено виплату грошової компенсації за неотримане речове майно у розмірі 54 592,97 грн. (а.с. 8).
Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо своєчасної виплати грошової компенсації, звернувся до суду за захистом свого порушеного права.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.
Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 3 статті 24 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” №2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Пунктом 242 розділу XII “Звільнення з військової служби” Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 встановлено, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Згідно з частиною 1 статті 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Статтею 116 Кодексу законів про працю України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Таким чином, стаття 117 КЗпП України передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, зокрема, виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більш як за шість місяців.
Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постанові від 31.10.2019 по справі №825/598/17.
У пункті 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 визначено, що роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно із позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною у постановах від 26.02.2020 по справі №821/1083/17 та від 13.05.2020 по справі №810/451/17, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Одночасно такі питання врегульовані КЗпП України.
Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми КЗпП, у якому визначені основні трудові права працівників.
Відтак, за загальним правилом пріоритетними для застосування є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню субсидіарно у тих випадках, коли нормами спеціального законодавства спірні правовідносини не врегульовані.
Безпідставними є посилання відповідача на неможливість у спірних правовідносинах застосовувати норми КЗпП, оскільки Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати грошового забезпечення) не врегульовано положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, обґрунтованим є висновок про те, що до спірних відносин слід застосувати норми статей 116, 117 КЗпП України.
Аналогічну правову позицію викладено у численних постановах Верховного Суду, зокрема, 22 червня 2023 у справі №380/152/20, від 16 липня 2020 року у справі №400/2884/18, від 01 березня 2018 року у справі №806/1899/17 від 31 травня 2018 року у справі №823/1023/16.
Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. 
Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладений обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Якщо ж роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Судом встановлено, що під час звільнення з військової служби 30.04.2024 відповідачем своєчасно не було проведено виплату позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно.
Як підтверджується матеріалами справи, та не заперечується сторонами, грошова компенсація за неотримане речове майно виплачена позивачу 14.06.2024 у розмірі 54 592,97 грн.
Таким чином, остаточний розрахунок при звільненні позивача з військової служби здійснено відповідачем лише 14.06.2024, проте не виплачено середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за неотримане речове майно в день фактичного розрахунку.
Відтак, оскільки відповідачем не було проведено нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки з виплати вказаної грошової компенсації, то відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо такої виплати.
Щодо розрахунку розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні слід зазначити наступне. 
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України “Про оплату праці” за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. 
Відповідно до пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відповідно до абзацу 2 пункту 3 Порядку №100 суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.
Так, згідно наданої Військовою частиною НОМЕР_1 довідки від 07.06.2024, розмір грошового забезпечення позивача за останні 2 календарні місяці служби, що передували даті звільнення, - лютий та березень 2024 року складав 68 636,92 грн. (35279,81 грн. + 33357,11 грн.). 
Відповідно, розмір середньоденної заробітної плати позивача становив – 1143,95 грн. (68 636,92 грн./ 60 дні (кількість днів у лютому та березні 2024 року).
Кількість днів, впродовж яких затримано виплату грошової компенсації позивачу з 01.05.2024 (наступний день після звільнення позивача) по 13.06.2024 (день, який передує дню повного розрахунку) становить 44 днів.
Разом з цим, як вже зазначено судом вище, з 19.07.2022, стаття 117 КЗпП України передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, зокрема, виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більш як за шість місяців.
Таким чином, розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні позивача 50 333,80 грн. (1143,95 грн. х 44 дня).
Щодо посилання відповідача на необхідність застосування критеріїв зменшення розміру відшкодувань у даній справі, слід зазначити наступне.
Так, відзиві на позовну заяву відповідач посилається на висновки судів, у яких правовідносини виникли ще до внесення змін статті 117 КЗпП України, у якій не зазначалися будь-які періоди за які необхідно виплачувати компенсацію за затримку розрахунку при звільненні. Також у вказаних справах строки затримки виплати середнього заробітку складали більше ніж 1,5-2 роки. Відтак, судами у вказаних спорах були застосовані критерії зменшення розміру відшкодувань та співмірності.
Проте, суд звертає увагу на те, що відповідно до чинної з 19.07.2022 редакція частини 1 статті 117 КЗпП України передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, зокрема, виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більш як за шість місяців.
Відтак, необхідність застосування критеріїв у зазначених відповідачем справах була до зміни правового регулювання даного питання, а затримка виплати належних коштів у зазначених справах складала значну частину періоду (більше 1,5-2 роки), суми середнього заробітку у декілька разів перевищували виплачені затримані суму, тому у вказаних правовідносинах суди застосовували зазначені критерії.
Однак, у даній ситуації, відповідачем затримано виплату коштів позивачу вже після зміни правового регулювання (змін до статті 117 КЗпП України), згідно якої роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, тобто законодавцем встановлено чіткий термін за який може бути виплачено компенсацію за затримку розрахунку. Відтак внесені зміни до статті 117 КЗпП України унеможливлюють затягування особами часу для нарахування та виплати більшого середнього заробітку, а відтак застосування критеріїв є безпідставним. 
Таким чином, вказані позиції були сформовані Верховним Судом оскільки норми статті 117 КЗпП України не передбачали кінцевої дати розрахунку днів середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Проте починаючи з 19.07.2022 законодавцем введено період, а саме не більш як за шість місяців, за який може бути нарахована відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні.
Окрім цього правовідносини у даній справі виникли вже у 2024 році, а кількість днів затримки виплати зазначеної грошової компенсації становила 44 дні.
З огляду на викладене правові позиції наведені відповідачем не підлягають застосування під час розгляду даної справи.
Аналогічні висновки неодноразово викладені у постановах Верховного Суду, зокрема у справах від 30.11.2023 року у справі №380/19103/22, від 29.01.2024 у справі №560/9586/22 від 16.05.2024 №420/11918/23 та від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22.
Також відповідач посилається на позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-й, як підставу для застосування вказаних критерії. Проте Верховного Суду у постанові від 09.12.2024 у справі №440/6856/22 (до якої судом у даній справі було зупинено розгляд справи) зазначено, що у зв`язку з обмеженням законодавцем строку звернення до суду у таких спорах та можливістю отримання середнього заробітку шістьма місяцями, судова палата вважає, що застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц, на правовідносини, які регулюються статтею 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону № 2352-IX, не є можливим.
Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідач, як суб`єкт владних повноважень не обґрунтував обставини щодо правомірності невиплати середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, та не надав жодних доказів щодо його виплати.
За таких обставин позовні вимоги є обґрунтованими, а позов таким що підлягає до задоволення. 
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ВИРІШИВ:
Позов задовольнити повністю. 
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний виплату при звільненні грошової компенсації за неотримане речове майно.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні в розмірі 50 333 (п`ятдесят тисяч триста тридцять три) гривні 80 копійки. 
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя   Шумей М.В.