Справа № 308/4942/25

П О С Т А Н О В А
Іменем України

08 травня 2026 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
судді-доповідача  – Кожух О.А.,
суддів   – Джуги С.Д., Собослоя Г.Г.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження за правилами письмового провадження, без проведення судового засідання та без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 березня 2026 року (суддя Дегтяренко К.С.), якою зупинено провадження у справі №308/4942/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,

в с т а н о в и в :

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулася в Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнення аліментів на її утримання.
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07.05.2025 відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.
31 травня 2025 року ОСОБА_2 подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дитину, місце проживання якої рішенням суду було визначено за батьком.
05 серпня 2025 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів у цивільній справі № 308/4942/25, та об`єднано вимоги за зустрічним позовом в одне провадження з первісним позовом.
02 березня 2026 року ОСОБА_2 подав до суду першої інстанції клопотання про зупинення провадження у справі до проведення демобілізації. Клопотання відповідача за первісним позовом мотивоване тим, що ОСОБА_2 є військовослужбовцем та проходить військову службу в частині 1470 м.Харків з 27.02.2026.
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06.03.2026 провадження у цивільній справі № 308/4942/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів - зупинено на час перебування ОСОБА_2 на військовій службі.
Необхідність зупинення провадження мотивована тим, що оскільки відповідач за первісним позовом перебуває на військовій службі, у складі Державної прикордонної служби України, існують обставини, передбачені п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, що унеможливлюють продовження розгляду цивільної справи та наявність яких є підставою для зупинення провадження у справі, а тому суд вважав за необхідне провадження у справі зупинити до припинення перебування відповідача на військовій службі у складі ДДПСУ або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені у воєнний стан. 
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду позивач за первісним позовом – ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мишинчук В.В., подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що при прийнятті ухвали суд не перевірив достовірність наданих доказів. Стверджує, що ОСОБА_2 є штатним працівником Державної прикордонної служби України ще з 2016 року.
Зазначає, що ОСОБА_2 , відповідно до довідки №08/111 від 28.02.2026, є військовослужбовцем ВЧ НОМЕР_1 АДРЕСА_1 та не несе військової служби, оскільки зарахований у розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідно до наказу з особового складу від 06.02.2026 №254-ОС. Вважає, що ОСОБА_2 виведений із штату військової частини, оскільки не призначений на яку-небуть посаду та відповідно до Положення про проходження громадянами України військової служби в ЗСУ та в ДПСУ на цей період вважається таким, що не виконує обов`язків військової служби.
Вказує, що зупинення провадження у даній справі безпосередньо негативно впливає на інтереси неповнолітньої дитини з інвалідністю, яка потребує постійного догляду, уваги та турботи.
Апелянт просить скасувати ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06.03.2026 про зупинення провадження у справі та направити справу для продовження розгляду справи до суду першої інстанції.
Згідно з вимогами ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції щодо зупинення провадження у справі (п.14 ч.1 ст.353 ЦПК України) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи наведене, розгляд даної справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи (пункт 10 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Дотримання розумних строків розгляду справи є важливим та одним з пріоритетних принципів цивільного судочинства. Поряд із цим існують обставини, за яких суд має право або ж зобов`язаний зупинити провадження у справі.
Зокрема, статтями 251-252 ЦПК України передбачено підстави, за яких суд зобов`язаний або може зупинити провадження у справі.
Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення всіх процесуальних дій у справі, зумовлене настанням певних визначених законом обставин, що перешкоджають подальшому руху справи до їх усунення.
Зупинення провадження у справі не повинне розглядатися як невиправдане затягування строків розгляду справи і застосовується лише за обставин, визначених процесуальним законом в інтересах виконання завдань судочинства.
Дотримання судом процесуальних норм під час зупинення провадження у справі сприяє дотриманню принципу юридичної визначеності, оскільки сторони мають право очікувати, що ці норми будуть застосовані.
Стаття 251 ЦПК України встановлює обов`язок для суду зупиняти провадження у справі, на відміну від статті 252 ЦПК України.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Відповідно до ч. 2 ст. 252 ЦПК України не допускається зупинення провадження у справі, зокрема, про визначення місця проживання дитини.
Зазначені норми права забезпечують дотримання фундаментальних засад правосуддя, гарантованих як Конституцією України, так і статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), а саме: права на доступ до суду та права на справедливий розгляд справи. У цьому випадку це стосується реалізації процесуальних прав військовослужбовців у судочинстві. Особи, які мобілізовані на військову службу у період воєнного стану, виконують конституційний обов`язок із захисту України від збройної агресії. Військові формування у період воєнного стану діють у єдиній організаційній структурі з метою виконання завдань, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Колегія суддів Третьої судової палати Верховного Суду у справі №754/947/22 зазначила, що із введенням Указом Президента України від 24 лютого 2022 року N 64/2022 воєнного стану в Україні Збройні Сили України були повністю переведені на штат воєнного часу. Відповідно, кожен військовослужбовець, мобілізований до ЗС України, вважається таким, що несе службу в умовах особливого періоду. Навіть якщо його військова частина безпосередньо не задіяна у бойових діях, його можуть оперативно відрядити до іншого підрозділу. Це є однією з ключових складових функціонування армії під час воєнного стану. Саме тому за змістом пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України переведення ЗС України на воєнний стан є загальною підставою для зупинення судового провадження. Закон не містить винятків для ситуацій, коли військова служба об`єктивно не перешкоджає військовослужбовцю брати участь у судових засіданнях. Використання цього права залежить від сумлінності військовослужбовця, проте суд не позбавлений права оцінювати його дії з погляду добросовісності.
Щодо тлумачення терміну «переведені на воєнний стан» Велика Палата Верховного Суду (у постанові від 12.11.2025 у справі № 754/947/22) зазначила, що з моменту введення в Україні воєнного стану і до моменту його скасування чи припинення Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування в цілому потрібно вважати такими, що «переведені на воєнний стан» для цілей застосування пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України та аналогічних процесуальних норм.
Упродовж дії воєнного стану в Україні та проведення загальної мобілізації для застосування судом пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України суд має отримати докази (військовий квиток, накази командира військової частини тощо), що містять інформацію про перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на військовій службі.
Отже, правила, визначені пунктом 2 частини першої статті 251 ЦПК України, мають для суду визначальний характер. Формулювання «суд зобов`язаний» не дозволяє суду діяти на власний розсуд.
У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 зазначив, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 03.08.2015 проживав разом із донькою ОСОБА_4 за адресою, яка була визначена в рішенні: АДРЕСА_2 . Вказав, що у зв`язку з перебуванням дитини на його утриманні звільнився з роботи. Однак, оскільки відноситься до категорії військових службовців та проходить службу у Державній прикордонній службі України, то змушений був працювати в різних містах (а.с.107 том 2).
Згідно з довідки №212/17-927 від 30.05.2025 ОСОБА_2 працював в МЗС України на посаді першого секретаря Посольства України в Угорщині (а.с.226-229 том 2), на яку був призначений Наказом Міністерства закордонних справ України від 23.11.2021.
Згідно з витягом з наказу від 06.02.2026 №254-ОС полковника ОСОБА_2 (П-000910), який перебував у розпорядженні Голови ДПС згідно з п.2 ст.127 Положення, зараховано у розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.34 том 3)
Відповідно до витягу з наказу від 27.02.2026 №156-ОС полковника ОСОБА_2 , який зарахований у розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 та прибув для проходження військової служби з Адміністрації ДПС України 27.02.2026, зараховано на фінансове забезпечення у регіональному управлінні на всі інші види забезпечення НОМЕР_2 прикордонному загоні (а.с.35 том 3).
Згідно з довідкою начальника відділу кадрів військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України Військової частини НОМЕР_1 від 28.02.2026 №08/111 ОСОБА_2 є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_1 з 27.02.2026 по час видач довідки (а.с. 29 том 3).
Статтею 127 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України визначено у яких випадках здійснюється зарахування військовослужбовців у розпорядження начальників, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо подальшого проходження такими військовослужбовцями військової служби.
Зарахування військовослужбовця в розпорядження командира (виведення поза штат) означає, що особа тимчасово не виконує обов`язки за конкретною посадою, але залишається у складі військової частини для вирішення питань щодо подальшого проходження служби.
За нинішньої редакції пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України в суду є обов`язок, а не право зупинити провадження у справі в разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Відтак норма пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, яка встановлює обов`язок суду зупинити провадження, є спеціальною захисною гарантією для військовослужбовців, які через виконання конституційного обов`язку із захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України (стаття 65 Конституції України) об`єктивно позбавлені можливості брати активну участь у судовому процесі, захищати свої права, свободи та інтереси.
Виняток для суду з наведеного правила складає ситуація, коли дотримання приписів статті 251 ЦПК України вступає у суперечність із загальними засадами цивільного процесуального законодавства, як-от верховенство права, елементом якого є право на доступ до суду, забезпечення якнайкращих інтересів дітей та, у другу чергу, диспозитивність цивільного процесу.
Аналізуючи положення пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постанові від 13 березня 2025 року у справі N 557/1226/23 сформулював висновки, що обов`язкове зупинення провадження у справі щодо аліментів на утримання дитини, зокрема про зміну способу стягнення та їхнього розміру, хоч і відповідатиме певним інтересам того відповідача, який перебуває у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан, але може шкодити захищеним інтересам дитини у передбаченому законом утриманні з боку такого відповідача.
Відповідно до частини 2 статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору. Таке ж положення міститься у статті 13 СК України. 
Відповідно до ст.3 Конвенції ООН Про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.   
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини передбачає право кожного на справедливий суд та розгляд справи впродовж розумного строку. 
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. 
Згідно ч.ч. 7, 8 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Конвенція ООН Про права дитини передбачає, що дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги в якості першочергового міркування при прийнятті в її відношенні будь-яких дій або рішень як в державній, так і в приватній сфері (пункт 1 статті 3 Конвенції).
Держави-учасниці визнають право дитини з інвалідністю на особливе піклування, заохочують і забезпечують надання, за умови наявності ресурсів, дитині, яка має на це право, та відповідальним за турботу про неї допомогу, щодо якої подано прохання і яка відповідає стану дитини та становищу її батьків або інших осіб, що забезпечують турботу про дитину (пункт 2 ст. 23 Конвенції).
При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини з метою прийняття рішення про застосування тієї чи іншої конкретної міри належить діяти в наступному порядку: - по-перше, з урахуванням конкретних обставин справи слід визначити, в чому полягають відповідні елементи оцінки найкращих інтересів, наповнити їх конкретним змістом і визначити значимість кожного з них в співвідношенні з іншими; - по-друге, з цією метою необхідно слідувати правилам, що забезпечує юридичні гарантії та належну реалізацію цього права.
Колегією суддів встановлено, що у квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулася з позовом про визначення місця проживання дитини сторін з матір`ю, а також з вимогою про стягнення аліментів на дитину. У заяві позивачка зазначає, що дитина сторін, якій у 2014 році було встановлено інвалідність, фактично проживає з нею.
Колегія суддів бере до уваги те, що у справі, яка стосується визначення місця проживання дитини з інвалідністю та стягнення аліментів на утримання цієї дитини, суд і сторони справи повинні забезпечити реалізацію найкращих інтересів дитини. Незважаючи на те, що позивачем у такій справі є один із батьків, а відповідачем - інший, інтереси дитини, яка не є стороною справи, мають домінувати над інтересами кожного з її батьків.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у свої рішеннях вказує, що суди часто наголошують на питаннях «юридичної визначеності» та «належного здійснення правосуддя» як на двох основних елементах для проведення розмежування між надмірним формалізмом та прийнятним застосуванням процесуальних формальностей. Зокрема, Суд постановляв, що є порушенням права на доступ до суду, коли норми не переслідують цілі юридичної визначеності та належного здійснення правосуддя та утворюють свого роду перепону, яка перешкоджає вирішенню справи учасників судового процесу по суті компетентним судом (рішення у справах «Карт проти Туреччини» (Kart v. Turkey) [Велика Палата], N 8917/05, пункт 79 (в кінці), ЄСПЛ 2009 (витяги); «Ефстатіу та інші проти Греції» (Efstathiou and Others v. Greece), N 36998/02, пункт 24 (в кінці), від 27 липня 2006 року, та «Ешим проти Туреччини» (Esim v. Turkey), N 59601/09, пункт 21, від 17 вересня 2013 року; рішення у справі «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. Croatia), заява N 40160/12, пункт 98, від 05 квітня 2018 року).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
ЄСПЛ наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава - учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції», заява № 12964/87, § 59)
У постанові Верховного Суду від 20.07.2022 у справі №761/25101/20 зазначено, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
У постанові Верховного Суду від 12.01.2022 у справі №663/724/19 вказано, що найкращі інтереси дитини є предметом основного піклування батьків. Найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків.
Рішенням ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 Суд зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (параграф 54 ).
Зупиняючи розгляд справи про визначення місця проживання дитини та стягненні аліментів на час перебування відповідача на військові службі, суд першої інстанції керувався п.2 ч.1 ст. 251 ЦПК України. 
Однак, поза увагою суду залишилися положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою визначено право на справедливий суд та розгляд справи впродовж розумного строку, а також статті 3 Конвенції про права дитини, якою визначено, що у всіх діях щодо дітей... першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Зважаючи на те, що за рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 03.08.2015 місце проживання дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначено з батьком ОСОБА_2 , який на даний час є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_1 , а дитина фактично проживає з матір`ю, зупинення провадження у справі на невизначений термін (перебування сторони на військовій службі) може бути визнано порушенням права дитини на правову визначеність.
При цьому колегія суддів зазначає, що ОСОБА_2 має представника – адвоката Харченко О.О.
Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було порушено процесуального права у процесі розгляду справи, що, відповідно до п. 4 ч. 1 ст 379 ЦПК України, є підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, що стосується захисту інтересів дитини, з направленням справи для продовження її розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 379, ст. ст. 381, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд 

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 березня 2026 року – скасувати.
Справу №308/4942/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів - направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку, відповідно до положень статті 389 ЦПК України, не підлягає.
Повне судове рішення складено 08 травня 2026 року.

Суддя-доповідач:

Судді: