Справа № 373/2200/25
Провадження № 2/373/126/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2026 року    м. Переяслав

Переяславський міськрайонний суд Київської області в складі головуючого – судді Хасанової В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 373/2200/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 
встановив:

Представник позивача звернувся з позовом до суду і просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача, як правонаступника ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», заборгованість за Договором позики № 76145379 від 01 січня 2024 року в розмірі 56339 грн 93 коп., що складається із 13985 грн 25 коп. заборгованості за основним боргом та 42354 грн 68 коп. заборгованості за відсотками. Також просить стягнути сплачений судовий збір в розмірі 2422 грн 40 коп. та витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 грн 00 коп.
Заявою про зменшення позовних вимог від 19 серпня 2025 року представник позивача просив зменшити позовні вимоги та не стягувати витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 грн 00 коп.
Посилається на те, що 01 січня 2024 року між ТОВ «1БАНК» та ОСОБА_1 був укладений Договір позики № 76145379 шляхом обміну електронними повідомленнями та підписаний у визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» порядку. Відповідно до умов кредитного договору відповідачеві шляхом перерахунку на зазначений ним банківський рахунок надано кошти в сумі 14500 грн 00 коп. ТОВ «1БАНК» виконало свої зобов`язання за кредитним договором, перерахувавши на рахунок відповідача кошти у вищезазначеному розмірі. Позивачем умови кредитного договору не виконувалися в повному обсязі, внаслідок чого утворилася заборгованість у вищезазначеному розмірі. 22 травня 2024 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «СВЕА ФІНАНС» був укладений Договір факторингу № 01.02-14/24, відповідно до якого позивач набув право вимоги, в тому числі й до відповідача за даним кредитним договором. 
Ухвалою від 04 серпня 2025 року було в відкрито провадження у даній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін по справі. (а.с.68). 
Відповідачу було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву та роз`яснено, що розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін проводиться за його клопотанням, яке він може подати в строк для подання відзиву на позов.
29 серпня 2025 року до суду надійшла заява представника відповідача адвоката Пушкарьова О.О., в якій він просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Свою заяву обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Київської області із заявою від 21 травня 2024 року про відкриття справи про його неплатоспроможність. Ухвалою Господарського суду Київської області від 31 липня 2024 року було відкрито провадження у справі № 911/1320/24 про неплатоспроможність ОСОБА_1 , введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, введено процедуру реструктуризації боргів боржника, призначено арбітражного керуючого реструктуризацією. Ухвалою Господарського суду Київської області від 04 грудня 2024 року провадження у справі № 911/1320/24 закрито; повноваження арбітражного керуючого припинено; вимоги конкурсних кредиторів, що не були заявлені до боржника у встановлений законодавством строк або були відхилені господарським судом, визнані погашеними, виконавчі документи за відповідними вимогами визнані такими, що не підлягають виконанню. Вважає, що оскільки позивач не звернувся із своїми вимогами під час проходження ОСОБА_1 процедури відновлення платоспроможності, його вимоги слід вважати погашеними.
Зважаючи на відсутність клопотань сторін щодо розгляду справи у судовому засіданні та незначну складність спору, суд не вбачає підстав для проведення судового засідання, а тому справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України. 
Розгляд справи здійснювався відповідно до ч.5 ст. 279 ЦПК України.
Судом встановлено наступне.
01 січня 2024 року ОСОБА_1 підписав електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатор Договір позики № 76145379 та Паспорт споживчого кредиту (а.с.12-17).
Представником позивача було надано позивачем Правила надання грошових коштів у позику ТОВ «1БАНК» (а.с.18-27) та розрахунок заборгованості (а.с. 28-30).
22 травня 2024 року між ТОВ «1БАНК» та ТОВ «СВЕА ФІНАНС» був укладений Договір факторингу № 01.02-14/24 (а.с.32-38).
За відступлення прав вимоги за даним Договором факторингу була перерахована встановлена договором сума коштів, що підтверджується копіює платіжної інструкції № 9632 від 23 травня 2024 року (а.с.41).
Актом прийому-передачі від 22 травня 2024 року ТОВ «СВЕА ФІНАНС» було передано право вимоги за кредитними договорами, зазначеними в Реєстрі боржників, в тому числі, й щодо відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором №76145379 (а.с.39-40, 42-44).
Будь-яких інших доказів чи клопотань про їх витребування представником позивача подано не було.
Із поданих представником відповідача адвокатом Пушкарьовим О.О. доказів вбачається, що ухвалою Господарського суду Київської області від 31 липня 2024 року було відкрито провадження у справі № 911/1320/24 про неплатоспроможність ОСОБА_1 , введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, введено процедуру реструктуризації боргів боржника, призначено керуючим реструктуризацією арбітражного керуючого Біленка Р.І.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 04 грудня 2024 року було закрито провадження у справі № 911/1320/24 про неплатоспроможність боржника-фізичної особи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Повноваження керуючого реструктуризацією боргів ОСОБА_2 припинено. Вимоги конкурсних кредиторів, які не були заявлені до боржника-фізичної особи ОСОБА_1 , в заявлений цим Кодексом строк або були відхилені господарським судом, вважаються погашеними, а виконавчі документи за відповідними вимогами визнаються такими, що не підлягають виконанню. Даною ухвалою було припинено дію мораторію на задоволення вимог кредиторів, введено ухвалою Господарського суду Київської області від 31 липня 2024 року у справі № 911/1320/24.
Суд приймає до уваги подані сторонами по справі та їх представниками докази, на підставі яких встановлені обставини справи, та вважає їх належними, допустимими, достовірними, а їх сукупність достатньою для встановлення обставин, що мають значення для справи.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договір та інші правочини.
Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Згідно з ч.12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті ч.12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» ч.3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію».
У відповідності до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно ч.1 ст.513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. (ст.514 ЦК України).
Відповідно до ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Згідно ч.1 ст.1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Відповідно до ч.1 ст.1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.
Відповідно до статті 516 ЦК заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. (ст.514 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 - 4 ст. 13 Закону України «Про електронну комерцію» розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», «;Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.
Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України.
Способи, строки та порядок розрахунків у сфері електронної комерції визначаються в електронному договорі з урахуванням вимог законодавства України.
Продавець (виконавець, постачальник), оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала оплату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів, із зазначенням дати здійснення розрахунку.
Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жодний доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
З правових позицій Верховного Суду, викладених у постанові від 16 вересня 2020 року, вбачається, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 75 від 04 липня 2018 року, передбачено, що виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Згідно п.63 вищезазначеного Положення виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта, якщо вона містить такі реквізити:
1) назву документа (форми);
2) дату складання;
3) найменування клієнта/банку, прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) фізичної особи;
4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру за кожною операцією, відображеній у виписці з рахунку клієнта;
5) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у складанні виписки з рахунку клієнта/печатку банку.
Відповідно до п.46 вищезазначеного Положення відображення в обліку операцій банку і його клієнтів за безготівковими розрахунками здійснюється на підставі платіжних інструкцій, наданих/складених відповідно до нормативно-правових актів Національного банку України з питань безготівкових розрахунків та виконання міжбанківських платіжних операцій в Україні в національній валюті.
З правових позицій Верховного Суду, викладених у постанові від 25 травня 2021 року по справі №554/4300/16-ц, вбачається, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.
Отже, первинними бухгалтерськими документами, які можуть підтвердити факт перерахування коштів на картковий (поточний) рахунок фізичної особи, рух цих коштів можуть бути платіжна інструкція, меморіальний ордер та виписка з особового рахунку клієнта тощо.
Матеріали даної справи не містять жодного доказу на підтвердження виконання ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» умов Договору позики № 76145379 від 01 січня 2024 року ( п. 1, п. 2.2) щодо здійснення безготівкового переказу грошової суми на банківський рахунок відповідача у справі, як позичальника, шляхом використання вказаних позичальником реквізитів електронного платіжного засобу.
Доводи позивача, зазначені у позовній заяві, про те, що кредитні кошти були перераховані відповідно до умов кредитного договору на підставі інформації про банківські реквізити для перерахування кредитних коштів, отриманої від відповідача, не підтверджуються будь-якими належними та допустимими доказами та відхиляються судом як припущення.
У відповідності до п. 1.1 (Документація) та п. 3.1.2, п. 5.2 Договору факторингу № 01.02-14/24 клієнт (ТОВ «1БАНК») був зобов`язаний передати позивачеві оригінали первинних документів (виписки по рахунку) , які підтверджували б надання боржникові кредиту або позики, перерахування коштів.
Верховний Суд у постанові від 13 травня 2020 року у справі №219/1704/17 зазначив, що «в оцінці поведінки та способу ведення справ позивачем суд має враховувати, що банк є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання певних правил та процедур, які є традиційними у цій сфері послуг, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ позивачем є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного усі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.»
Враховуючи вищевикладене, оцінивши всі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що представником позивача не доведено належними та допустимими доказами факту надання кредитних коштів відповідачу на підставі договору позики № 76145379 від 01 січня 2024 року.
Крім того, слід зазначити наступне. 
Відповідно до положень ст. 45 КУзПБ конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство. Відлік строку на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника починається з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.
Згідно ч. 6 ст. 119 КУзПБ, з метою виявлення всіх кредиторів здійснюється офіційне оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність боржника у порядку, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 90 КУзПБ, господарський суд закриває провадження у справі про банкрутство, якщо до боржника після офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) за його заявою не висунуто вимог.
Згідно ч. 4 ст. 90 КУзПБ, у випадках, передбачених пунктами 5-8 частини першої цієї статті, господарський суд в ухвалі про закриття провадження у справі зазначає, що вимоги конкурсних кредиторів, які не були заявлені в установлений цим Кодексом строк або були відхилені господарським судом, вважаються погашеними, а виконавчі документи за відповідними вимогами визнаються такими, що не підлягають виконанню.
Відповідно до правових позицій Верховного Суду, викладених у постанові від 05 жовтня 2022 року у справі № 921/39/21, частиною першою статті 45 КУзПБ встановлено обов`язок конкурсних кредиторів подати до господарського суду відповідні письмові заяви з вимогами до боржника у визначений законом строк. Разом з тим, хоч аналіз положень частини четвертої цієї статті свідчить про право кредитора заявити відповідні вимоги і після закінчення строку, встановленого для їх подання (що не впливатиме на характер та черговість таких вимог та матиме значення лише щодо права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів), однак таке право не може звільнити кредитора від правових наслідків недотримання ним вказаного обов`язку щодо подання письмової заяви з вимогами до боржника у відповідні строки. Такими правовими наслідками є закриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи на підставі пункту 6 частини першої статті 90 КУзПБ та визначена частиною четвертою цієї статті можливість визнання погашеними вимог конкурсних кредиторів, які не були заявлені в установлений цим Кодексом строк або були відхилені господарським судом, а виконавчих документи за відповідними вимогами такими, що не підлягають виконанню.
Судом також встановлено, що 21 травня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Київської області із заявою про порушення відносно нього справи про неплатоспроможність, за наслідками розгляду якої 04 грудня 2024 року судом було винесено ухвалу про закриття провадження, оскільки до боржника після офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) не висунуто вимог, в тому числі і кредитором, яким було ТОВ «1БАНК» (зазначено в ухвалі суду) чи є позивач ТОВ «СВЕА ФІНАНС». 
У цьому контексті слід зазначити, що станом на момент відкриття провадження господарським судом 27 травня 2024 року у справі про неплатоспроможність фізичної особи кредитором у конкурсному зобов`язанні, який володів правом вимоги до ОСОБА_1 на підставі договору факторингу від 22 травня 2024 року, було ТОВ «СВЕА ФІНАНС» (Фактор), між тим як ОСОБА_1 таким вважав ТОВ «1БАНК, про що і повідомив господарському суду. Матеріали даної цивільної справи не містять доказів повідомлення ТОВ «1БАНК» відповідачу про те, що воно відступило своє право вимоги фактору (що було передбачено п. 3.4 договору факторингу від 22 травня 2024 року). 
Позивач у справі не був позбавлений можливості заявити свої кредиторські вимоги у межах справи про неплатоспроможність відповідача, однак таким правом не скористався. В ухвалі від 04 грудня 2024 року зазначено, що вимоги конкурсних кредиторів, які не були заявлені в установлений Кодексом України з процедур банкрутства строк або відхилені господарським судом, вважаються погашеними, а виконавчі документи за відповідними вимогами визнаються такими, що не підлягають виконанню. Ухвала набрала законної сили 04 грудня 2024 року.
Крім того, відповідно до вимог ч. 2 ст. 516 ЦК України будь-які несприятливі наслідки не повідомлення боржника про заміну кредитора у зобов`язанні, несе саме новий кредитор. 
Копія ухвали була подана представником відповідача адвокатом Пушкарьовим О.О. до суду 29 серпня 2025 року та доставлена до зареєстрованого електронного кабінету ТОВ «СВЕА ФІНАНС». Позивач, отримавши копію заяви представника відповідача про відмову в задоволенні позовних вимог та вищезазначену копію ухвали Господарського суду Київської області, будь-яким чином не відреагував, заяв чи клопотань до суду не направив.
Таким чином, суд доходить висновку, що вимоги позивача за грошовими зобов`язаннями за кредитним договором № 128849 від 01 січня 2024 року наразі слід вважати погашеними. Відповідно, правових підстав для стягнення суми заборгованості, заявленої до стягнення у межах даної цивільної справи, суд не вбачає, а тому у задоволенні позову слід відмовити. 
В силу п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір не підлягає стягненню із відповідача на користь позивача. 
Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 10, 12, 13, 19, 80, 81, 141, 263-265, 268, 273, 274, 279, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – залишити без задоволення.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з виготовлення його повного тексту.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи:
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС», адреса місцезнаходження: 03126, м.Київ, бульвар Вацлава Гавела, 6; код ЄДРПОУ 37616221;
відповідач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований по АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 .

СУДДЯ       В.В.Хасанова