Справа № 345/3781/25 
Провадження № 22-ц/4808/855/26 
Головуючий у 1 інстанції Кулаєць Б. О. 
Суддя-доповідач Максюта 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 травня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,
суддів Василишин Л.В., Баркова В.М., 
секретаря Шемрай Н.Б.,
з участю особи, яка подала апеляційну скаргу, позивачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Библів Ю.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Библів Юлія Василівна, на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Кулаєць Б.О. 13 березня 2026 року в м. Калуш Івано-Франківської області, у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Калуської міської ради про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів на утримання дитини,
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог:
У липні 2025 року адвокат Библів Ю.В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , звернулася з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Також просить збільшити розмір аліментів, які стягуються на підставі судового наказу від 01.07.2024 року № 345/3613/24 та стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 в розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця до досягнення дитиною повноліття.
Позовні вимоги мотивує тим, що ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . 
У шлюбі народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 11.11.2024 року (справа №345/5764/24) шлюб між сторонами розірвано. Практично від народження сина відповідач не виконує своїх батьківських обов?язків, не піклується про здоров?я, фізичний, духовний і моральний розвиток сина, не цікавиться його навчанням, не здійснює підготовку дитини до самостійного життя, зокрема, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, не спілкується зі сином, не надає йому доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі та не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини. Відповідач ухиляється від сплати аліментів на утримання сина. Всі питання щодо виховання, навчання та утримання сина, вирішуються позивачкою одноосібно, вона постійно піклується про здоров?я сина, фізичний, духовний і моральний розвиток, а відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов?язками. 
Позивачка неодноразово зверталася до Калуського відділу поліції з приводу вчинення відповідачем домашнього насильства. За вчинення насильства відповідачем щодо позивачки складено терміновий заборонний припис (серія АА №406764). Також відповідач неодноразово притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності за такі дії. Таким чином, з метою захисту прав та забезпечення найкращих інтересів сина позивачка змушена звернутися до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв?язку з тим, що відповідач свідомо та умисно ухиляється від виконання своїх батьківських прав та обов?язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не бере жодної участі у вихованні, навчанні та утриманні сина. 
Син сторін часто хворіє, перебуває на спостереженні у лікаря невролога через синдром рухових розладів як прояв ураження ЦНС, дитина потребує спеціального ортопедичного взуття, дитині необхідно пройти курс масажу спини і кінцівок, що підтверджується записами лікаря невролога у медичній книжці.
Позивачка на день подання позову не працює, оскільки син хворіє і потребує постійного догляду, лікування та реабілітації, а також систематичного обстеження. Враховуючи, що відповідач є фізично здоровою, працездатною та матеріально забезпеченою людиною, він має змогу та можливість сплачувати аліменти у значно більшому розмірі, а саме у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно.
Короткий зміст оскаржуваного рішення:
Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13 березня 2026 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Калуської міської ради про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів на утримання дитини.
Суд попередив ОСОБА_2 про необхідність зміни ставлення до виховання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та поклав на Службу у справах дітей Калуської міської ради контроль за виконанням батьківських обов`язків ОСОБА_2 щодо малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Короткий зміст апеляційної скарги:
ОСОБА_1 ,не погодившись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, подала апеляційну скаргу з мотивів неповного з`ясуванням обставин справи, неналежної оцінки доказів та неправильного застосування норм матеріального права.
Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, незважаючи на наявність у матеріалах справи належних, допустимих та достатніх доказів свідомого і тривалого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Суд не врахував, що відповідач фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків з моменту, коли дитині було лише три місяці. Протягом понад двох з половиною років відповідач не бере участі у вихованні сина, не цікавиться його життям, станом здоров`я, навчанням та розвитком, не забезпечує дитину необхідним харчуванням, лікуванням, одягом та іншими засобами для належного розвитку. Відповідач не відвідував дитину під час її перебування на лікуванні, не надавав матеріальної допомоги, не цікавився потребами дитини та систематично ухилявся від сплати аліментів. Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментах станом на 01.06.2025 року заборгованість відповідача перед позивачем становить 29 173,61 грн. Відповідач здійснював перекази на рахунок позивачки у розмірі 10, 30 та 40 копійок, що вказує на зневажливе ставлення до матері дитини та повне ігнорування інтересів сина.
Суд безпідставно надав значення лише факту заперечення відповідачем позову, хоча сам по собі факт заперечення проти позбавлення батьківських прав не вказує на реальний інтерес до дитини чи бажання змінити свою поведінку, що зазначено у постанові Верховного Суду від 29.09.2021 року у справі №459/3411/18. Лише після звернення позивачки до суду відповідач формально звернувся до органу опіки та піклування із заявою про бажання спілкуватися із сином у режимі відеозв`язку. До подання позову відповідач жодного бажання участі у вихованні дитини не проявляв, хоча мав для цього всі можливості.
Суд також безпідставно взяв до уваги доводи відповідача про проходження ним військової служби як причину неможливості виконання батьківських обов`язків. Водночас відповідач проходить військову службу лише з червня 2025 року, тоді як протягом попередніх років свідомо ухилявся від участі у житті дитини.
Крім того, суд не надав належної оцінки доказам систематичного домашнього насильства вчиненого відповідачем щодо позивачки та її родини.
Матеріалами справи підтверджується, що відповідач неодноразово притягувався до адміністративної та кримінальної відповідальності за вчинення домашнього насильства та невиконання термінових заборонних приписів, що підтверджується: постановою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13.02.2024 року у справі №345/510/24, постановою Сколівського районного суду Львівської області від 02.04.2024 року у справі №453/2128/23, рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 13.03.2025 року у справі №453/358/25, постановою Сколівського районного суду Львівської області від 14.03.2025 року у справі №453/263/25, вироком Сколівського районного суду Львівської області від 06.05.2025 року у справі №453/628/25, постановами Сколівського районного суду Львівської області від 13.05.2025 року у справі №453/636/25 та від 15.05.2025 року у справі №453/645/25. 
Відповідач систематично перебував у стані алкогольного сп`яніння, погрожував позивачці та її родичам фізичною розправою, приходив за місцем проживання сім`ї, вчиняв скандали, вибивав двері квартири, висловлювався ненормативною лексикою та психологічно тиснув на позивачку.
Такі обставини свідчать про агресивну та психологічно нестабільну поведінку відповідача, яка створює реальну загрозу для безпеки, здоров`я та нормального психоемоційного розвитку дитини.
Суд безпідставно не врахував висновок органу опіки та піклування служби у справах дітей Калуської міської ради від 07.07.2025 року №01-23/420, яким встановлено доцільність позбавлення відповідача батьківських прав щодо малолітнього сина. Орган опіки та піклування дійшов висновку, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, а позбавлення його батьківських прав відповідатиме найкращим інтересам дитини.
Вважає, що суд фактично проігнорував принцип забезпечення найкращих інтересів дитини та не врахував, що тривале невиконання відповідачем батьківських обов`язків, агресивна поведінка, вчинення домашнього насильства, відсутність психоемоційного зв`язку з дитиною та систематичне ухилення від утримання сина вказують на необхідність для застосування крайнього заходу позбавлення батьківських прав.
З урахуванням наведеного, позивачка просила скасувати рішення суду у частині відмови у задоволенні позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позбавити батьківських прав ОСОБА_2 щодо їх малолітнього сина ОСОБА_3 . 
Позиція інших учасників справи:
Відповідач ОСОБА_2 подав заяву у якій зазначив, що рішення суду є обгрунтованим та ухваленим з урахуванням найкращих інтересів дитини. Відповідач бажає спілкуватися із сином, брати активну участь у його вихованні. Апеляційну скаргу вважає безпідставною та заперечує проти її задоволення. Зазначив, що перебуває на службі у Збройних Силах України та виконує рішення суду про стягнення з нього аліментів. На підтвердження цього подав суду належні докази. 
Третя особа: Служба у справах дітей Калуської міської ради правом на подання відзиву  на апеляційну скаргу не скористалася, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
Позиція Івано-Франківського апеляційного суду:
Особа, яка подала апеляційну скаргу, позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Библів Ю.В.  у судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу та просили суд цю скаргу задовольнити з мотивів, викладених у ній. 
Відповідач   ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі. 
Представник третьої особи Служби у справах дітей Калуської міської ради у судове засідання не з`явився. 
Суд виконав свій обов`язок щодо повідомлення учасників справи про день, місце та час розгляду справи. 
Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому колегія суддів розглянула справу у відсутності осіб, які не з`явилися у судове засідання.
Рішення суду оскаржується позивачкою лише в частині відмови у позбавленні відповідача ОСОБА_2 батьківських прав. У частині відмови у задоволенні позову про збільшення розміру аліментів на утримання дитини рішення суду не оскаржується, а тому в цій частині апеляційним судом не переглядається.
Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.
Вислухавши пояснення особи, що подала апеляційну скаргу, позивачки  ОСОБА_1 та її представника адвоката Библів Ю.В., доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст. 367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою, виходячи з таких підстав.
Встановлені обставини справи:
Сторони у справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 12.10.2023 року (а.с. 10, том 1). 
Заочним рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 11.11.2024 року у справі № 345/5764/24 шлюб між сторонами розірвано (а.с.11, том 1).
Позивачка разом із малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувають на обліку як внутрішньо переміщені особи та фактично проживають у м. Калуш Івано-Франківської області (а.с.14-15, том 1).
Судовим наказом Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 01.07.2024 року у справі № 345/3613/24 з відповідача стягнуто аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 17.06.2024 року і до досягнення дитиною повноліття.  Відповідно до розрахунку заборгованості, виданого державним виконавцем Лисковою С.Я. 06.06.2025 року, заборгованість відповідача зі сплати аліментів станом на 01.06.2025 року становить 29 173,61 грн (а.с. 18-21, том 1). 
Згідно з актами обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 18.09.2024 року та 01.07.2025 року встановлено, що малолітня дитина проживає разом із матір`ю у задовільних умовах, забезпечена необхідними умовами для проживання, харчування та розвитку. Під час проведення обстежень позивачка повідомила, що відповідач систематично телефонує їй з різних номерів, погрожує, ображає та чинить на неї психологічний тиск (а.с.22-23, том 1).
Згідно з медичною документацією від 25.04.2025 року малолітньому ОСОБА_3 встановлено діагноз: синдром рухових розладів як прояв ураження центральної нервової системи, у зв`язку з чим дитина потребує додаткового лікування та реабілітації (а.с.24, том 1). 
Висновком органу опіки та піклування, служби у справах дітей Калуської міської ради від 07.07.2025 року № 01-23/420 встановлено доцільність позбавлення відповідача батьківських прав щодо малолітнього сина (а.с. 25-26, том 1).
Відповідно до термінового заборонного припису від 18.01.2024р. відповідачу заборонено контактувати з позивачкою строком на 10 діб у зв`язку із вчиненням психологічного насильства (а.с.59, том 1).
Постановою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13.02.2024р. відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, за вчинення психологічного насильства щодо позивачки. Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 13.03.2025р. щодо відповідача видано обмежувальний припис, яким йому заборонено контактувати, переслідувати та розшукувати постраждалу особу строком на шість місяців. Постановами Сколівського районного суду Львівської області у 2025 році відповідача неодноразово визнавали винним у вчиненні адміністративних правопорушень, пов`язаних із домашнім насильством. Вироком Сколівського районного суду Львівської області від 06.05.2025р. відповідача визнано винним у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ст. 390-1 КК України (невиконання обмежувальних приписів), та призначено покарання у виді пробаційного нагляду строком на один рік. 
 
Відповідач є учасником бойових дій та з 16.06.2025 проходить військову службу за призовом під час мобілізації (а.с.91,94, том 1).
20.08.2025 року відповідач звернувся до служби у справах дітей із заявою про визначення графіка спілкування з малолітнім сином (а.с.101-102, том 1).
Розгляд питання щодо участі відповідача у вихованні та спілкуванні з дитиною відкладено до вирішення судом справи про позбавлення його батьківських прав (а.с. 103, 104, том 1).
З матеріалів справи встановлено, що відповідач неодноразово звертався до правоохоронних органів із заявами щодо неналежного виконання позивачкою батьківських обов`язків (а.с. 110, том 1).
За результатами проведених перевірок жодне із повідомлень відповідача про неналежний догляд за дитиною свого підтвердження не знайшло. Під час перевірок встановлено, що позивачка належним чином виконує свої батьківські обов`язки та забезпечує дитині належні умови проживання й виховання (а.с111-114, том 1). 
Згідно зі скриншотами листувань смс-повідомленнями особа, яка записана, як « ОСОБА_2 », « ОСОБА_2 », « ОСОБА_2 », а також, яка користується номером НОМЕР_2 , направляла позивачці повідомленням зі змістом образливого характеру та погрозами (а.с. 132-138, том 1).
Застосовані норми права та мотиви з яких виходить суд:
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно постанови Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Так, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. 
Отже, відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21.
Повторна та тривала нездатність виконувати батьківські обов`язки, нехтування ними, призводить до того, що дитина залишається без батьківського піклування, контролю чи допомоги, необхідних для її фізичного чи психічного благополуччя, а умови та причини нездатності виконувати батьківські обов`язки чи їх нехтування неможливо усунути. На підтвердження цього заявником мають бути надані належні, достовірні та достатні докази.
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).
У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, зазначено, що відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини.
У рішенні від 10 вересня 2019 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» (заява № 37283/13) Європейський суд з прав людини підкреслював, що взаємна радість, яку діти та батьки отримують у суспільстві один від одного, є основним елементом сімейного життя, і заходи держав-відповідачів, що перешкоджають цьому, рівносильні втручанню у право, гарантоване статтею 8 Конвенції. У випадках, коли відповідні інтереси дитини суперечать інтересам батьків, стаття 8 Конвенції вимагає, щоб органи влади держав-відповідачів встановлювали справедливий баланс цих інтересів і при встановленні балансу особливе значення надавалося найкращим інтересам дитини, які в залежності від свого характеру та важливості можуть переважати інтереси батьків. Як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та відновлення сім`ї.
За загальним правилом, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача.
Водночас, якщо з моменту проживання дитини з одним із батьків пройшов значний період часу, інтереси дитини в такому разі можуть превалювати над інтересом того з батьків, який бажає відновити сімейні відносини зі своєю дитиною.
Відповідно до статей 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та поведінки учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22).
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги:
Суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно дослідив обставини справи, надав належну оцінку доказам у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.
Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди позивачки з наданою судом оцінкою доказів та грунтуються на односторонньому тлумаченні нею обставин справи без належного врахування принципу забезпечення найкращих інтересів дитини і права дитини на збереження сімейних зв`язків з обома батьками.
Суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що відповідач заперечував проти позову, виявляв намір підтримувати стосунки з дитиною та звертався до органу опіки та піклування щодо визначення способу його участі у вихованні та спілкуванні із сином. Такі дії вказують на наявність у батька інтересу до дитини та прагнення брати участь у її житті, що спростовує доводи позивачки про його повне самоусунення від виконання батьківських обов`язків.
Твердження позивачки про те, що відповідач не цікавився дитиною з тримісячного віку не підтверджуються належними та достатніми доказами. Наведені обставини грунтуються виключно на її суб`єктивних поясненнях.
Між сторонами тривалий час існує конфлікт, зокрема, який виник і з питань виховання дитини, що об`єктивно ускладнює спілкування відповідача з дитиною. Позивачка не довела, що відповідач мав реальну та безперешкодну можливість брати участь у вихованні сина, проте свідомо відмовився від цього.
Посилання позивачки на заборгованість відповідача зі сплати аліментів не є підставою для позбавлення його батьківських прав. Наявність у відповідача такої заборгованості може вказувати на неналежне виконання ним обов`язку щодо утримання дитини, проте не доводить свідомого ухилення від виховання дитини у розумінні статті 164 СК України. 
Щодо здійснення відповідачем на користь позивачки переказів незначних сум коштів, то такі обставини не є визначальними для вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав та не вказують на умисне і свідоме нехтування ним інтересів дитини.
Колегія вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про неправомірне врахування судом факту проходження відповідачем військової служби. Проходження військової служби в умовах воєнного стану є виконанням конституційного обов`язку громадянина України та об`єктивно впливає на можливість особистої участі батька у вихованні дитини, регулярному спілкуванні з нею і наданні належного матеріального забезпечення. Тому суд першої інстанції правильно врахував зазначені обставини під час оцінки поведінки відповідача та його ставлення до виконання батьківських обов`язків.
Посилання позивачки на факти притягнення відповідача до адміністративної чи кримінальної відповідальності не є достатньою та безумовною підставою для позбавлення його батьківських прав. Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач вчиняв насильство щодо самої дитини, завдавав шкоди її життю чи здоров`ю або становив безпосередню небезпеку для сина. Позивач помилково ототожнює наявність конфлікту між батьками дитини із наявністю підстав для позбавлення батьківських прав щодо дитини.
Висновок органу опіки та піклування не є нормативно-правовим актом чи правовим актом індивідуальної дії. Він не породжує прямих юридичних наслідків для сторін та безпосередньо не впливає на їх права й обов`язки, тобто не є фактично джерелом доказування при наявності цивільного спору, оскільки несе виключно інформативний характер і на відміну від рішень органу опіки та піклування має рекомендаційний характер. Цьому документу може бути надана лише оцінка в сукупності з іншими доказами у справі при вирішенні по суті питання, для якого він був складений. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.Відтак, висновок органу опіки та піклування не є обов`язковим для суду та підлягає оцінці у сукупності з іншими доказами. 
Суд правильно встановив, що висновок органу опіки і піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітнього сина ОСОБА_3 не містить відомостей щодо наявності виключних обставин підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про злісне ухилення відповідача від виховання сина та про його протиправну чи винну поведінку щодо сина. Цей висновок ґрунтується переважно лише на поясненнях матері дитини, що вказує на неповне та однобічне дослідження обставин справи органом опіки і піклування, а тому не може бути покладений в основу такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.
Висновок суду про те, що збереження зв`язку дитини з батьком відповідає найкращим інтересам дитини, а наявні у справі обставини не вказують на неможливість зміни поведінки відповідача, є правильним та таким, що відповідає фактичним обставинам справи. 
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для застосування до ОСОБА_2 такого виключного і надзвичайного способу впливу, як позбавлення його батьківських прав щодо малолітнього сина ОСОБА_3 .
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже з врахуванням викладеного, слід дійти висновку, що оскаржуване рішення судом першої інстанції ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності і обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374,375,381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Библів Юлія Василівна, залишити без задоволення, а рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13 березня 2026 року - без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.О. Максюта
Судді: Л.В. Василишин В.М. Барков

Повний текст постанови складено 19 травня 2026 року