Справа № 201/3786/26
Провадження № 2/201/3616/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(заочне)

11 травня 2026 року        Соборний районний суд
міста Дніпра
у складі: головуючого судді – Федоріщева С.С.,
за участі секретаря судового засідання – Максимової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

 
Стислий виклад позиції позивача.
19 березня 2026 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , та просила стягнути з нього на свою користь заборгованість за Договором позики від 15.07.2025 року у розмірі 1 728 000 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15.07.2025 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір позики грошових коштів в розмірі 40 000 доларів США, що за курсом НБУ станом на день звернення до суду з даним позовом складає 1 728 000 грн. Факт укладення договору позики, а також отримання 40 000 США відповідачем визначеної грошової суми підтверджується Договором позики від 15.07.2025 року, оригінал якого зберігається у позивача. Згідно умов Договору позики від 15.07.2025 року, ОСОБА_2 бере в борг у ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 40 000 доларів США, які зобов`язується повернути до 15.12.2025 року. Таким чином, загальна заборгованість станом на 15.12.2025 року складає 40 000 доларів США. На дату подання позову відповідач заборгованість не повернув. Після настання строку повернення коштів відповідач фактично зник: за місцем проживання/реєстрації відсутній, місцезнаходження відповідача невідоме, що свідчить про ухилення відповідача від виконання грошового зобов`язання.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.
19 березня 2026 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями указана позовна заява передана для розгляду судді Федоріщеву С.С.
24.03.2026 року ухвалою суду відкрито провадження у справі та визначено її розгляд у порядку загального позовного провадження, при цьому згідно із вимогами ч. 8 ст. 187 ЦПК України суддя зробив запит до Єдиного державного демографічного реєстру щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача, та 23 березня 2026 року було отримано відповідь про відсутність будь-яких даних щодо місця реєстрації відповідача. 
За таких обставин, виклик відповідача до суду здійснювався з відомих суду адрес (зазначене в паспорті місце реєстрації та остання відома адреса, зазначена у позові), а також шляхом надіслання SMS-повідомлення на вказаний у позовній заяві телефонний номер відповідача. 
Однак, відповідач у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв та клопотань, а також відзиву на позовну заяву до суду не надіслав.
Позивач у судове засідання подав заяву, у якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві, наполягав на тому, що відповідач запозичив у нього зазначену суму грошових коштів, та в обумовлений договором строк не повернув, наразі від спілкування з ним ухиляється. Проти заочного розгляду справи не заперечував.
Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
 
Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК).
 
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
 
Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.
 
Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).
 
Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення

 
Фактичні обставини встановленні судом. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що 15.07.2025 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір позики грошових коштів в розмірі 40 000 доларів США. 
Факт укладення договору позики, а також отримання 40 000 доларів США відповідачем визначеної грошової суми підтверджується Договором позики від 15.07.2025 року, оригінал якого зберігається у позивача. Згідно умов Договору позики від 15.07.2025 року, ОСОБА_2 бере в борг у ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 40 000 доларів США, які зобов`язується повернути до 15.12.2025 року. Також договір містить в собі інформацію, що відповідач отримав зазначені кошти у повному обсязі та підпис останнього, що по своїй суті є борговою розпискою відповідача про отримання коштів.
На дату подання позову відповідач заборгованість не повернув. Після настання строку повернення коштів відповідач фактично зник: за місцем проживання/реєстрації відсутній, місцезнаходження відповідача невідоме. Доказів протилежного суду не надано.
Зазначене свідчить про ухилення відповідача від виконання грошового зобов`язання.
Надаючи оцінку доводам позивача та наданим ним доказам, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону.
За приписами статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей.
Статтею 1049 ЦК України передбачено обов`язок позичальника повернути позику у строк і в порядку, визначених договором.
В даному випадку, доказів повернення коштів або сплати відповідачем боргу частинами, суду не надано, у зв`язку з чим, суд доходить до висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими та доведеними, а отже позов підлягає задоволенню.
Доходячи до такого висновку, суд враховує й правові позиції Верховного Суду у подібних правовідносинах, зважаючи на приписи ч.4 ст.263 ЦПК України, відповідно до якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Як вбачається з правової позиції, сформованої ще Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст.1046, 1047 ЦК України, договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. Таким чином, розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей, а отже розписка є не лише фактом укладення договору, а й фактом передачі позикодавцем грошової суми позичальнику.
У постанові від 31.01.2024 року у справі №753/14634/22 Верховний Суд виснував, що тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23 жовтня 2019 року у справі №723/304/16-ц вказала про те, що у разі отримання у позику іноземної валюти, позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Верховний Суд у постанові від 19 вересня 2019 року у справі № 176/2967/13-ц зробив висновок про те, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладання договору та змісту умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Крім того, суд звертає увагу на те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Таким чином, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.
До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.
У постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 642/4200/17 зазначено, що тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 викладено правовий висновок, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Отже розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дату отримання коштів, що у даному випадку й має місце бути.
Суд бере до уваги той факт, що Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається право підтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин.
Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики (постанова Верховного Суду від 08.04.2021 у справі №500/1755/17).
При цьому, як вбачається зі ст. 545 ЦК України, наявність оригіналу договору позики, що по своїй суті є борговою розпискою, у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. 
Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду викладеній у постановах від 19 квітня 2023 року у справі № 755/7216/21, від 10 серпня 2021 року у справі № 473/995/18, від 14 липня 2021 року у справі № 266/7291/18-ц, від 25 березня 2019 року у справі № 211/2672/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 751/1000/16-ц, від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.
Також суд бере до уваги позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до яких принцип справедливого суду включає обов`язок суду забезпечити ефективний захист порушеного майнового права (справи "Dombo Beheer B.V. v. Netherlands", 1993; "Мала проти України", 2014).
З огляду на викладене, суд доходить до висновку про те, що вимоги позивача про стягнення боргу за договором позики є законними, доведеними належними доказами та такими, що підлягають задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.263, 526, 545, 610, 1046–1049 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76, 78, 81, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд, –

 
УХВАЛИВ:

 
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу – задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованість за Договором позики від 15.07.2025 року у розмірі 1 728 000 грн. (один мільйон сімсот двадцять вісім тисяч гривень).
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 16 640 (шістнадцять тисяч шістсот сорок) гривень в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Відповідач має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення суду може бути оскаржене позивачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду.

Відомості про учасників справи (п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:)
Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 .

 Суддя          С.С. Федоріщев