КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
вул. Солом`янська, 2-а, м. Київ, 03110
e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Унікальний номер справи № 752/24196/25 Апеляційне провадження № 22-ц/824/7522/2026	Головуючий у суді першої інстанції - Кирильчук І.А. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач Оніщук М.І.,
судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Універсальна кредитна компанія», подану від його імені та в його інтересах адвокатом Мальцевим Вадимом Петровичем, на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 грудня 2025 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Універсальна кредитна компанія» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Універсальна кредитна компанія» (далі - ТОВ Універсальна кредитна компанія») звернулося до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , згідно з яким просило:
- стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Універсальна кредитна компанія» заборгованість за кредитним договором № КК2019121900687 від 19.12.2019 в загальному розмірі 37323,27 грн.
- стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Універсальна кредитна компанія» сплачений судовий збір у розмірі 2422 грн. 40 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн.
Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 19.12.2019 між ТОВ «Прості кредитні рішення» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № КК 2019121900687, за яким на умовах строковості, зворотності, платності позикодавець надав відповідачці фінансовий кредит в розмірі 10000 грн., який остання зобов`язалася повернути та сплатити проценти за користування ним.
Позивач зобов`язання відповідно до умов договору виконав у повному обсязі, однак відповідач, всупереч умовам кредитного договору, порушила умови договору і не повернула в повному обсязі кредит, а також не виконала всі інші свої грошові зобов`язання перед позивачем за кредитним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка складає 37 323,27 грн.
14.01.2021 між ТОВ «Прості кредитні рішення» та ТОВ «Універсальна кредитна компанія» укладено договір відступлення права вимоги № 20210114, за умовами якого первісний кредитор відступає новому кредитору право вимоги до боржників зазначених у Додатку № 1 , що належить первісному кредитору на підставі основних договорів, а новий кредитор зобов`язується прийняти зазначене вище право вимоги та перерахувати первісному кредитору кошти у сумі ціни відступлення.
За таких умов, ТОВ «Універсальна кредитна компанія» набуло право вимоги за кредитним договором від 19.12.2019 № КК 2019121900687.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23.12.2025 позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Універсальна кредитна компанія» заборгованість за кредитним договором № КК2019121900687 від 19.12.2019 у сумі 11653 грн. 53 коп., що складається із простроченої заборгованості за тілом кредиту в розмірі 10000 грн. та інфляційних втрат у розмірі 1653 грн. 53 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Універсальна кредитна компанія» судовий збір у розмірі 751 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду, позивач, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись неправильне застосування норм процесуального та матеріального права, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Посилається на те, що укладаючи кредитний договір, сторони узгодили усі його істотні умови, зокрема, але не виключно, комісію за надання кредиту. Так, сторонами було погоджено саме щомісячну комісійну винагороду, яка є більш зрозумілою для боржника під час прорахунку кредитних зобов`язань.
Водночас зазначає, що комісійна винагорода, передбачена кредитним договором, фактично виконує функцію відсотків за користування грошовими коштами, отриманими за цим договором, і має розглядатися як складова кредитної ставки, незалежно від її формального найменування.
Зазначає, що Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право кредитора встановлювати у кредитному договорі комісію за надання кредиту.
Посилається також і на те, що нарахування штрафних санкцій здійснено відповідно до умов кредитного договору та згідно чинного законодавства, в проміжок часу, що не підпадає під введений військовий стан в Україні від 24.02.2022 та поза межами строків, встановлених Законом України «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19», відповідно до якого заборонено нараховувати штрафні санкції позичальникам на період дії карантину, починаючи з 04.07.2020, а тому вимоги щодо стягнення інфляційних втрат з 17.06.2020, на переконання апелянта, підлягають задоволенню.
Зазначає також і про те, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у стягненні витрат на професійну правничу допомогу, залишивши поза увагою той факт, що договір між позивачем та адвокатом було підписано в електронній формі, а на підтвердження укладення договору було надано протокол створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 03.03.2026 відкрито апеляційне провадження у справі, надано учасникам справи строк для подання відзиву та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
17.03.2026 від представника ОСОБА_1 - адвоката Сікорської І.С. до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просить оскаржуване рішення залишити без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом першої інстанції було встановлено, що 19.12.2019 ТОВ «Прості кредитні рішення» та ОСОБА_1 уклали договір про споживчий кредит № КК 2019121900687 , за умовами якого кредитодавець надає позичальнику споживчий кредит, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачувати плату за користування кредитом (п. 1.1. Договору).
Згідно п. 2.1. - 2.3. Договору, сума кредиту - 10 000 грн. Строк кредиту - 19.12.2019 по 16.06.2020 включно. Відсоткова ставка (фіксована) - 0 %.
Пунктом 2.5. Договору визначено, що щомісячна винагорода за надання кредиту складає 2400 грн. Ця винагорода нараховується кожного місяця в перший день розрахункового періоду протягом строку, вказаного в п. 2.2. та не перераховується у випадку користування кредитом неповний розрахунковий період.
Кредит надається шляхом зарахування грошових коштів на платіжну картку позичальника № НОМЕР_1 (п. 2.8 Договору)
Сукупна вартість кредиту з урахуванням вартості всіх супутніх послуг зазначених в додатку № 1 Паспорт споживчого кредитування погашення кредиту, який є невід`ємною частиною цього Договору. Максимальний розмір вимоги складає 14400 грн (п. 3.2. Договору).
Розділом 5 Договору визначено графік погашення кредиту, в якому визначено шість рівних платежів для погашення заборгованості.
Факт надання відповідачу кредитних коштів підтверджується інформаційною довідкою ТОВ «Платежі онлайн» про перерахування коштів за кредитним договором № КК 2019121900687 від 19.12.2019 ТОВ «Укр Кредит Фінанс» платіжний сервіс «Platon» 19.12.2019 о 13:10:46 на платіжну картку НОМЕР_2 2024 року проведена транзакція № 27675-38440-03417 на суму 10 000 грн.
14.01.2021 між ТОВ «Прості кредитні рішення» та ТОВ «Універсальна кредитна компанія» укладено договір відступлення права вимоги № 20210114, за умовами якого первісний кредитор відступає новому кредитору право вимоги до боржників зазначених у Додатку № 1, що належить первісному кредитору на підставі основних договорів, а новий кредитор зобов`язується прийняти зазначене вище право вимоги та перерахувати первісному кредитору кошти у сумі ціни відступлення.
Відповідно до витягу реєстру боржників до договору факторингу № 20210114 від 14.01.2021 ТОВ «Універсальна кредитна компанія» набуло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № КК 2019121900687 від 19.12.2019.
Суд першої інстанції встановивши, що між ОСОБА_1 та ТОВ «Прості кредитні рішення» було укладено кредитний договір, а в подальшому між ТОВ «Прості кредитні рішення» як первісним кредитором та ТОВ «Універсальна кредитна компанія» було укладено договір відступлення права вимоги, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачкою не спростовано належними засобами доказування відсутність заборгованості за тілом кредиту в розмірі 10000 грн., а тому наявні підстави для задоволення вимог у цій частині. 
Водночас, відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення щомісячної винагороди за надання кредиту, суд виходив з того, що позивачем не зазначено та не надано доказів наявності переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, тому положення пункту 2.5 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати комісійну винагороду в розмірі 2400 грн є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Так, ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором
Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 10000 грн., оскільки позивачем належними, достатніми та допустимими доказами доведено перерахування зазначеної суми кредиту на рахунок ОСОБА_1 , а остання на спростування зазначених вимог доказів належного виконання зобов`язань у цій частині до суду не надала, тому вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими.
Щодо вимог про стягнення щомісячної винагороди за надання кредиту, колегія суддів зазначає наступне.
Як убачається, у п. 2.5. Договору визначено, що щомісячна винагорода за надання кредиту складає 2400 грн.
Згідно розрахунку заборгованості ТОВ «Універсальна кредитна компанія» вбачається, що заборгованість за винагороду за користування кредитом становить 14 400 грн.
Звертаючись до суду першої інстанції з вимогами у цій частині позивачем було зазначено, що щомісячна винагорода за надання кредиту є комісійною винагородою за надання кредиту, а тому має бути стягнута із відповідачки на користь позивача. При цьому вказано, що комісійна винагорода, яка сплачується за надання, обслуговування або управління кредитом, є платою за доступ до фінансового ресурсу та має ознаки відсотків.
Відмовляючи у задоволенні вимог у цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «Універсальна кредитна компанія» не зазначено та не надано доказів наявності переліку послуг, визначених у ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, то положення пункту 2.5 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати комісійну винагороду в розмірі 2400 грн є нікчемними, відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
З урахуванням наведеного можна дійти висновку, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць, або комісія за інші послуги кредитодавця, які пов`язані з обслуговуванням кредиту.
У цій справі, договором про споживчий кредит визначено, що щомісячна винагорода за надання кредиту складає 2400 грн., тобто щомісячну плату за надання кредиту. Водночас у договорі про споживчий кредит відсутні умови про встановлення комісії.
Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
ОСОБА_1 , заперечуючи проти вимог у цій частині зазначала, що позивачем не було вказано перелік послуг, за які була б встановлена комісія.
У постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Відповідно до положень ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію») із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті. Інформація, що надається кредитодавцем споживачу, зазначена у частині другій цієї статті, має містити відомості, зокрема, але не виключно про: порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, власних комісій та інших платежів (за наявності), включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися). У разі ненадання визначеної у цій статті інформації або надання її в неповному обсязі чи надання недостовірної інформації кредитодавець або кредитний посередник несе відповідальність у порядку та розмірі, визначених законом.
З наявного в матеріалах справи паспорту споживчого кредиту убачається, що кредитодавцем було надано інформацію про основні умови кредитування, однак паспорт споживчого кредитування не містить будь-якої інформації про щомісячну винагороду за надання кредиту, яку позивач заявляє до стягнення, як і умов щодо стягнення комісії за надання кредиту, переліку послуг, які включають у себе комісію тощо.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення вимог позивача у цій частині, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що кредитодавцем було доведено до відома ОСОБА_1 інформацію про сплату щомісячної винагороди за надання кредиту, як і інформації щодо комісії за надання кредиту.
Слід також вказати, що в оцінці поведінки та способу ведення справ кредитодавцем суд апеляційної інстанції враховує те, що він є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання правил та процедур, які є традиційними в цій сфері, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ банком є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною в цивільних відносинах з такою установою. З врахуванням наведеного всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.
Аналогічна позиція викладена і Верховим Судом у постанові від 01.02.2023 у справі № 199/7014/20.
Щодо вимог позивача про стягнення інфляційних втрат та штрафу за прострочення виконання кредитних зобов`язань, колегія суддів зазначає наступне. 
Звертаючись до суду із даним позовом, позивач просив стягнути штраф у розмірі 5000 грн. та інфляційні втрати у розмірі 7923,27 грн. за період з 17.06.2020 по 28.08.2025.
Відповідно до статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України).
Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Так, у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільнявся від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.
Приписи статті 625 ЦК України наголошують на тому, що нарахування процентів пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому нарахування 3 % річних та застосування індексу інфляції до боргу не є неустойкою у розумінні положень статті 549 ЦК України.
Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Такі висновки узгоджуються із постановою Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 922/175/18, де зазначено, що нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних та інфляційні втрати не є неустойкою у розумінні ст. 549 цього Кодексу. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» заборонено нараховувати та стягувати саме неустойку (штраф, пеню), при цьому жодної заборони нараховувати та стягувати компенсаційні втрати вказаним Законом не передбачено. Отже, положення ст. 549 ЦК України (штраф, пеня) та ст. 625 ЦК України (3 % річних, інфляційні втрати) є різними за своєю правовою природою.
Враховуючи викладене, а також те, що передбачене частиною 2 статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат має компенсаційний, а не штрафний характер, і є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника, тому нарахування позивачем інфляційних втрат в період дії карантину було законним та правомірним, а тому вимоги про стягнення інфляційних втрат за період з 17.06.2020 по 24.02.2022 підлягають задоволенню.
Водночас, вимоги про стягнення інфляційних втрат за період з 24.02.2022 по 28.08.2025 задоволенню не підлягають, з огляду на таке.
Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).
Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 в справі № 320/8618/15-ц.
У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).
Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: 1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; 2) в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; 3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Дана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 31.01.2024 в справі № 183/7850/22.
За таких обставин, оскільки позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення інфляційних втрат, нарахованих в період воєнного стану, то до вимог про стягнення інфляційних втрат за період з 24.02.2022 по 28.08.2025 підлягають застосуванню положення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
За таких обставин, обґрунтованими є вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат за період з 17.06.2020 по 24.02.2022 у розмірі 1470,11 грн., виходячи з таких розрахунків: 
(99,40:100)*(99,80:100)*(100,50:100)*(101,00:100)*(101,30:100)*(100,90:100)*(101,30:100)*(101,00:100)*(101,70:100)*(100,70:100)*(101,30:100)*(100,20:100)*(100,10:100)*(99,80:100)*(101,20:100)*(100,90:100)*(100,80:100)*(100,60:100)*(101,30:100) = 1,147011145. 
10000*1,147011145-10000 = 1470,11 грн. 
Водночас, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України).
Відповідно до п. 7.1 Паспорту споживчого кредиту, який є додатком № 1 до Договору у випадку прострочення виконання та / або невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит застосовується штраф 10 % від суми кредиту, розмір якого визначений в п. п. 2.1 Договору за кожні 30 днів прострочки. Але сума штрафів не може перевищувати половини суми кредиту.
В той же час, у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення (пункт 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).
У постанові Верховного Суду від 01.08.2024 у справі № 751/6006/21 зазначено, що Законом України від 16.06.2020 «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19» скасовано цивільну відповідальність (щодо сплати неустойки, штрафу, пені) за прострочення грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем) на період дії карантину або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину, тобто передбачено правило зворотної дії в часі положень цього Закону до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, щодо ненарахування штрафних санкцій під час дії карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19», із подальшими змінами, на усій території України установлено карантин з 12.03.2020 до 31.07.2020. Дію карантину, встановленого цією постановою, було продовжено неодноразово і карантин діяв до 30.06.2023.
З огляду на приписи пункту 15 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, ураховуючи положення постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211, якою з 12.03.2020 установлено на всій території України карантин, що діяв протягом строку, за який кредитодавцем здійснювалось нарахування штрафу, позивачем безпідставно нараховано штраф за весь час невиконання ОСОБА_1 зобов`язань за договором про споживчий кредит, оскільки ТОВ «Універсальна кредитна компанія» має право на стягнення штрафу до введення на території України карантину, а суд першої інстанції помилково застосував наведені вище положення законодавства до всього строку, протягом якого кредитодавець нараховував штрафні санкції за невиконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань, а тому з ОСОБА_1 на користь ТОВ Універсальна кредитна компанія» підлягає стягненню штраф у розмірі 1000 грн. за лютий 2020 року.
З огляду на викладені вище обставини, за наслідками апеляційного перегляду оскаржуваного рішення, колегія суддів приходить до висновку, що з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Універсальна кредитна компанія» підлягають стягненню: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 10 000 грн., штраф у розмірі 1000 грн. та інфляційні втрати у розмірі 1470,11 грн.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.
Суд першої інстанції, відмовляючи позивачу в задоволенні вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу виснував, що між позивачем та адвокатом Мальцевим В. П., не склалися договірні відносини стосовно надання правової допомоги за позовом до ОСОБА_1 , оскільки договір про надання правової № 13-6/Ю/25 від 22.07.2025 та додаткова угода № 1 до нього, не підписані сторонами, а тому не підтверджують укладення відповідного договору, та не можуть бути покладені в основу висновків суду щодо понесення витрат на правничу допомогу.
Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, виходячи з такого.
Так, на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем до позовної заяви було долучено: 
- договір про надання правової (правничої) допомоги № 13-6/Ю/25 від 22.07.2025, укладений між директором ТОВ «Універсальна кредитна компанія» ОСОБА_2 та адвокатом Мальцевим В.П., за умовами якого виконавець здійснює та на оплатній основі надає замовнику правову (правничу) допомогу;
- додаткову угоду № 1 до договору про надання правової допомоги № 13-6/Ю/25 від 22.07.2025, якою погоджено вартість послуг за договором у розмірі 5000 грн.;
- платіжну інструкцію від 25.07.2025 про сплату ТОВ «Універсальна кредитна компанія» адвокату Мальцеву В.П. 5000 грн. за складання процесуальних документів та здійснення юридичного супроводу щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_1 .
Разом з цим, як убачається, до позовної заяви позивачем було долучено протокол створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису, яким підтверджується факт підпису договору про надання правової (правничої) допомоги № 13-6/Ю/25 від 22.07.2025 директором ТОВ «Універсальна кредитна компанія» ОСОБА_2 та адвокатом Мальцевим В.П. (а.с. 65).
За таких обставин суд першої інстанції дійшов помилкових висновків у цій частині та необґрунтовано відмовив у задоволенні вимог у цій частині, а тому, за наслідками апеляційного перегляду, вимоги про стягнення витрат на професійну (правничу) допомогу підлягаю частковому задоволенню, ураховуючи таке.
Статтею 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на правову допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Статтею 131-2 Конституції України визначено, що для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.
Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Договором про надання правової допомоги є домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»).
За приписами ч.3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 28.12.2020 по справі №640/18402/19, розмір винагороди за надання правової допомоги, визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого часу адвокатом часу.
Разом з тим, за змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 126 ГПК України, п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).
Разом з тим, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28.11.2002 «Лавентс проти Латвії»(Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», пункти 79 і 112 відповідно).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).
Тобто, в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Велика Палата Верховного Суду від 07.07.2021 в справі № 910/12876/19.
При цьому, як вказав Верховний Суд у своїй постанові від 07.11.2019 по справі №905/1795/18, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08.04.2020 в справі № 922/2685/19.
При цьому, слід враховувати, що згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, аналізуючи матеріали справи колегія суддів вважає, що заявлені до стягнення витрати на професійну правничу допомогу, понесені у суді першої інстанції, є обґрунтованими та підтвердженими належними, достатніми та допустимими доказами, а тому підлягають частковому задоволенню, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 1670,50 грн. (5000*33,41%/100%).
Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України). 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).
Отже, ухвалене судом рішення, у зв`язку неправильним застосуванням норм процесуального та матеріального права, а також неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Універсальна кредитна компанія» заборгованості за тілом кредиту в розмірі 10 000 грн., штраф у розмірі 1000 грн. та інфляційні втрати у розмірі 1470,11 грн.
При цьому, слід зауважити, що судове рішення не може бути зміненим, оскільки судом у резолютивній частині рішення зазначено загальну суму заборгованості, яка підлягає стягненню, а отже зміна рішення у відповідних частинах утруднить видачу виконавчих листів з метою подальшого виконання рішення суду.
Згідно зі ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
При подачі позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн., який частково стягнутий судом першої інстанції, однак за наслідками апеляційного перегляду суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, тому сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню на його користь з відповідача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (33,41 %) у розмірі 809,32 грн. (2422,40*33,41%/100%).
При подачі апеляційної скарги підлягав сплаті судовий збір у розмірі 3633,60 грн. та за наслідками апеляційного перегляду суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог апеляційної скарги, тому сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню на його користь з відповідачки пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги (33,41 %) у розмірі 1213,98 грн. (3633,60*33,41%/100%).
Таким чином, з ОСОБА_1 на користь ТОВ Універсальна кредитна компанія» підлягають стягненню 2023,30 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору та 1670,50 грн. у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції.
Також, слід зауважити, що дана справа віднесена процесуальним законом до категорії малозначних справ, а тому, в силу положень ч. 6 ст. 19 та ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Універсальна кредитна компанія», подану від його імені та в його інтересах адвокатом Мальцевим Вадимом Петровичем - задовольнити частково.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 грудня 2025 року - скасувати.
Ухвалити нове судове рішення.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Універсальна кредитна компанія» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Універсальна кредитна компанія» заборгованість за тілом кредиту в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень, штраф у розмірі 1000 (одна тисяча) гривень, інфляційні втрати у розмірі 1470 (одна тисяча чотириста сімдесят) гривень 11 (одинадцять) копійок.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Універсальна кредитна компанія» 2023 (дві тисячі двадцять три) гривні 30 (тридцять) копійок у відшкодування витрат по сплаті судового збору та 1670 (одна тисяча шістсот сімдесят) гривень 50 (п`ятдесят) копійок у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції.

Відомості про учасників справи:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Універсальна кредитна компанія», код ЄДРПОУ: 42121061, місцезнаходження: м. Київ, вул. Олекси Тихого, буд. 16/15, кабінет 501.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук
Судді В.А. Шебуєва
О.В. Кафідова