ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1028/26	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №710/1021/25 Категорія: 305010300 	Москаленко І.В. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2026 року м. Черкаси :

Черкаський апеляційний суд в складі колегії:
судді-доповідача      Новікова О. М.,    суддів        Василенко Л. І., Фетісової Т. Л.,
за участю секретаря     Костенко А. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Черкаської обласної прокуратури на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 11 березня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції України в Черкаській області, Черкаської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури.
Свої позовні вимоги обґрунтував наступним.
18.12.2015 його було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.366 КК України. В подальшому, обвинувальний акт було затверджено прокурором та спрямовано до суду.
В результаті ряду судових проваджень, у кінцевому результаті, 22.01.2025 колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду постановила ухвалу про залишення без змін вироку Шполянського районного суду Черкаської області від 29.01.2024 року про виправдання ОСОБА_1 в інкримінованому злочині.
Позивач вказує, що протягом всього часу притягнення до кримінальної відповідальності він був змушений тривалий час відстоювати свої законні права та доводити свою невинуватість. Внаслідок цього порушився його звичайний ритм життя. Була спричинена шкода і його авторитету. Позивач був вимушений, після безперервного перебування на посаді Тальнівського міського голови з 2002 року по 2016 рік, звільнитися з посади, так як тривале перебування під слідством негативно впливало на нього, відволікало від звичного виконання посадових обов`язків та могло негативно вплинути на добробут містян, що так само призводило до численних незручностей і моральних переживань.
У зв`язку з цим, просив стягнути з Державного бюджету України на його користь 1 076 800,00 грн компенсації моральної шкоди, завданої незаконним притягненням ОСОБА_1 органами досудового слідства та прокуратури до кримінальної відповідальності.
Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 11 березня 2026 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у якості моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури суму в розмірі 1000000 грн. 00 коп. (один мільйон грн.00 коп.)
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції керувався тим, що позивач має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди за рахунок держави, оскільки безпідставно перебував під слідством чи судом.
Керівник Черкаської обласної прокуратури оскаржив судове рішення в апеляційному порядку та вказав, що його ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи. Просив суд рішення суду змінити, зменшивши визначений розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 до 943 964,17 грн.
Апелянт вказує, що ОСОБА_1 перебував під слідством та судом 109 місяців 5 днів (з 18.12.2015 (дата пред`явлення підозри) по 22.01.2025 (набрання законної сили виправдувальним вироком).
Отже, враховуючи вимоги ст. 13 Закону України № 266/94-ВР, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом, ОСОБА_1 підлягає відшкодуванню моральна шкода у розмірі 943 964,17 грн ((8647 грн х 109 міс)+(8647/30х5)).
Посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі №752/17832/14 вказує, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Ба більше, наразі, в Україні у зв`язку з військовою агресією росії введено воєнний стан та безпідставне стягнення коштів у значному розмірі з Державного бюджету України в цей час може призвести до порушення інтересів держави.
У відзивах на апеляційну скаргу, поданих представником ГУНП України в Черкаській області та представником Державної казначейської служби України, зазначено, що суд мав стягнути моральну шкоду, яка відповідає вимогам ЗУ №266/94-ВР, тому підтримують апеляційну скаргу прокурора та вважають, що рішення суду має бути змінено в частині розміру стягнутого відшкодування.
Судова колегія, заслухавши доводи сторін, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги доходить наступних висновків.
Згідно з вимогами частин 1 та 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 18 грудня 2015 року прокурором відділу прокуратури Черкаської області було повідомлено ОСОБА_1 про підозру у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 366 КК України. Кримінальне провадження №12016250000000079 внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Дана обставина сторонами не заперечується.
В подальшому обвинувальний акт у кримінальному провадженні №12016250000000079 був направлений на розгляд до суду.
За наслідками розгляду кримінального провадження № 704/491/16-к (провадження №1-кп/710/17/24) Шполянський районний суд Черкаської області ухвалив виправдувальний вирок 29.01.2024 року, яким ОСОБА_1 виправдав за відсутністю у його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 366 КК України (а.с.22-33).
Не погодившись із вироком від 29.01.2024 року, прокурор відділу Черкаської обласної прокуратури звернувся до Черкаського апеляційного суду із апеляційною скаргою. За наслідками розгляду апеляційної скарги прокурора відділу Черкаської обласної прокуратури колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду 22.01.2025 року постановила ухвалу, якою вирок Шполянського районного суду Черкаської області від 29.01.2024 року про виправдання ОСОБА_1 за відсутності в його діях складу злочину, передбаченого за ч. 2 ст. 366 КК України, залишила без змін, а апеляційну скаргу прокурора відділу Черкаської обласної прокуратури - без задоволення (а.с.34-54).
ОСОБА_1 перебував під слідством і судом з дня повідомлення йому про підозру (18.12.2015 року до дня залишення без змін Черкаським апеляційним судом вироку Шполянського районного суду Черкаської області області від 29.01.2024 року, тобто 22.01.2025 року), що в загальному становить – 109 місяців 5 днів, тому виходячи із розміру однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом розмір мінімальної моральної шкоди становить : (109 міс. х 8647 грн.) +(8647 грн./30х5) = 943964 грн. 17 коп.
Враховуючи ступінь страждань позивача від безпідставного його обвинувачення у вчиненні злочину, необхідності участі у ряді слідчих дій, втрату позивачем ділової репутації, тривалістю перебування під слідством та судом (понад дев`ять років) суд виснував, що наявні законні підстави для визначення моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду в розмірі 1 000 000,00 грн.
Відповідно до частин першої, другої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).
Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94 ВР від 01 грудня 1994 року (далі - Закон № 266/94 ВР) передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати(пункт 2 частини першої статті 2 Закону № 266/94 ВР).
Положеннями статті 3 Закону № 266/94 ВР передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.
Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону № 266/94 ВР).
Відповідно до частини другої статті 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.
Відповідно до статті 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) вказано, що держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді.
Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Тобто цим Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.
Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.
Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), яка зазначила що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд, при вирішенні цього питання, має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Аналогічний висновок також викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20).
Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно із частинами п`ятою, шостою статті 4 Закону № 266/94 ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
У даній справі встановлено, що ОСОБА_1 перебував під слідством і судом з дня повідомлення йому про підозру (18.12.2015 р. до дня залишення без змін Черкаським апеляційним судом вироку Шполянського районного суду Черкаської області області від 29.01.2024 року, тобто 22.01.2025 року), що в загальному становить – 109 місяців 5 днів, отже йому завдана моральна шкода.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» установлено з 01 січня 2026 року мінімальну заробітну плату в місячному розмірі становить 8647 грн.
Частиною 5 статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Установивши, що позивач перебував під слідством і судом вказаний вище термін, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь останнього становить 943964,17 грн. Разом з цим, суд вірно врахував й ступінь страждань позивача від безпідставного його обвинувачення у вчиненні злочину, необхідності участі у ряді слідчих дій, втрату позивачем ділової репутації, тривалістю перебування під слідством та судом (понад дев`ять років), тому правильно стягнув 1 000 000,00 грн. 
Колегія суддів відхиляє аргументи апеляційної скарги прокурора про те, що вказана сума є завищеною, оскільки з урахуванням обов`язкової суми відшкодування моральної шкоди в розмірі 943 964,17 грн, суд лише оцінив ступінь страждань позивача в 56 035,83 грн, яка не є необґрунтовано завищеною.
Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Колегія суддів вважає, що у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди на підставі п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України від 01 грудня 1994 року №266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки щодо позивача постановлено виправдувальний вирок.
Будь-яких змін про застосування мінімального розміру заробітної плати за кожний місяць перебування під слідством чи судом у вказаний вище закон України не вносилось. 
За таких обставин доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для зменшення стягуваної суми є непереконливими.
Отже, ухвалюючи рішення у цій справі, суд першої інстанції дійшов до законних та обґрунтованих висновків, тому у відповідності до норм ст. ст. 374, 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, адже її доводи не знайшли свого підтвердження, а оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Оскільки апеляційну скаргу керівника Черкаської обласної прокуратури залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат немає.
Керуючись ст. ст. 35, 258, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу керівника Черкаської обласної прокуратури Пономаренка Володимира Володимировича залишити без задоволення.
Рішення Тальнівського районного суд Черкаської області від 11 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складено 01 червня 2026 року.

Судді: