ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2026 року
м. Київ
справа № 990/50/26
провадження № 11-106заі26
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Гімона М. М.,
суддів Банаська О. О., Білоконь О. В., Ємця А. А., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартинюк Н. М., Пількова К. М., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Ступак О. В., Тітова М. Ю., Ткача І. В., Уркевича В. Ю.,
розглянувши в порядку письмового провадження справу № 990/50/26 за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, провадження у якій відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 березня 2026 року (судді Шевцова Н. В., Єзеров А. А., Тацій Л. В., Стеценко С. Г., Шарапа В. М.),
УСТАНОВИЛА:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
1. 24 лютого 2026 року до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (далі - Касаційний адміністративний суд) надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі також - позивач) до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія, відповідач), у якій заявлені вимоги:
- визнати протиправними дії ВККС щодо недопуску ОСОБА_1 до четвертого етапу кваліфікаційного іспиту - виконання практичного завдання з обраної спеціалізації, по якій на третьому етапі кваліфікаційного іспиту ОСОБА_1 набрала прохідний бал та середній допустимий бал тестування щодо когнітивних здібностей, встановлений 
Комісією, - 55 відсотків максимально можливого бала, або 33 бали, що відповідає вимогам частини п`ятої статті 74 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон 1402-VІІІ);
- зобов`язати ВККС допустити ОСОБА_1 до четвертого етапу кваліфікаційного іспиту - виконання практичного завдання з обраної спеціалізації, по якій на третьому етапі кваліфікаційного іспиту вона набрала прохідний бал та середній допустимий бал тестування щодо когнітивних здібностей, встановлений Комісією, - 55 відсотків максимально можливого бала, або 33 бали, що відповідає вимогам частини п`ятої статті 74 Закону № 1402-VІІІ. 
2. Позовну заяву направлено засобами поштового зв`язку 21 лютого 2026 року.
Рух позовної заяви та короткий зміст ухвали суду першої інстанції
3. Касаційний адміністративний суд ухвалою від 25 лютого 2026 року позовну заяву залишив без руху і надав позивачеві десятиденний строк для усунення виявлених недоліків шляхом подання: 1) заяви про поновлення строку звернення до суду, у якій вказати поважні причини пропуску такого строку; 2) уточненої позовної заяви, зміст якої має усувати недоліки, викладені в цій ухвалі суду.
4. Підставою для залишення позовної заяви без руху стало те, що вона, за висновком суду, не відповідала вимогам пунктів 4, 5, 9 частини п`ятої статті 160, а також частини шостої статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
5. Суд зазначив, що суть заявлених позовних вимог зводиться до незгоди з недопущенням ОСОБА_1 до наступного етапу кваліфікаційного іспиту через застосування до неї другого (кількісного) критерію прохідного бала, встановленого пунктом 9 рішення ВККС України № 162/зп-25 від 27 серпня 2025 року. Однак суд звернув увагу, що рішення ВККС № 162/зп-25 від 27 серпня 2025 року та/або № 173/зп-25 від 19 вересня 2025 року, про які зазначає ОСОБА_1 , вона окремо не оскаржує (відсутні вимоги про їх скасування повністю чи в окремій частині). 
6. Суд дійшов висновку про наявність суперечностей між вимогами позовної заяви і їх обґрунтуванням, оскільки позивач ставить питання саме про визнання протиправними дій ВККС, хоча такі вже знайшли свою формалізацію у формі відповідного рішення про допуск до наступного етапу кваліфікаційного іспиту конкретних осіб, які за результатами тестування когнітивних здібностей набрали прохідний бал, що відповідав умовам, встановленим Комісією у відповідних рішеннях. Тобто, за висновком суду, в цьому випадку дія ВККС у підбитті підсумків третього етапу кваліфікаційного оцінювання була завершена шляхом прийняття рішення, а сам процес його прийняття [дія] не має юридичних наслідків. ОСОБА_1 не ставила питання про те, що її результат тестування когнітивних здібностей відповідав усім (двом) критеріям, які визначала Комісія для визначення прохідного бала.
7. Також суд звернув увагу, що у спорах цієї категорії застосовним є місячний строк звернення до суду, встановлений частиною восьмою статті 122 КАС України. Суд вважав, що ОСОБА_1 була обізнана про ухвалення ВККС рішення 27 серпня 2025 року (установлено критерії визначення прохідного бала), на підставі якого було реалізовано рішення від 19 вересня 2025 року (визначено перелік осіб, допущених до наступного етапу добору), а також об`єктивно знала про їх зміст та можливі наслідки для себе, відповідно, саме із цієї дати розпочався перебіг місячного строку звернення до адміністративного суду. Отже, звертаючись до суду з позовом 21 лютого 2026 року, ОСОБА_1 пропустила встановлений законом строк для цього, але заяви про його поновлення не подала, що є самостійною підставою для залишення позову без руху відповідно до статті 123 КАС України.
8. На виконання вимог ухвали Касаційного адміністративного суду від 25 лютого 2026 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» 02 березня 2026 року направила до суду уточнену позовну заяву разом із заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду.
9. В уточненій позовній заяві ОСОБА_1 сформулювала позовні вимоги у такій редакції: 
- визнати протиправними дії ВККС щодо недопуску ОСОБА_1 до четвертого етапу кваліфікаційного іспиту - виконання практичного завдання з обраної спеціалізації, по якій на третьому етапі кваліфікаційного іспиту вона набрала прохідний бал та середній допустимий бал тестування щодо когнітивних здібностей, встановлений 
Комісією, - 55 відсотків максимально можливого бала, або 33 бали, що відповідає вимогам частини п`ятої статті 74 Закону № 1402-VIII; 
- зобов`язати ВККС допустити ОСОБА_1 до четвертого етапу кваліфікаційного іспиту - виконання практичного завдання з обраної спеціалізації, по якій на третьому етапі кваліфікаційного іспиту вона набрала прохідний бал та середній допустимий бал тестування щодо когнітивних здібностей, встановлений Комісією, - 55 відсотків максимально можливого бала, або 33 бали, що відповідає вимогам частини п`ятої 
статті 74 Закону № 1402-VIII; 
- скасувати пункт 9 рішення ВККС від 27 серпня 2025 року № 162/зп-25 «Про призначення тестування когнітивних здібностей у межах кваліфікаційного іспиту кандидатів на посаду судді місцевого суду та суддів, які виявили намір бути переведеними до іншого місцевого суду» в частині: «у кількості не більше: 2800 кандидатів на посаду судді місцевого загального суду та суддів, які виявили намір бути переведеними до місцевого загального суду; 400 кандидатів на посаду судді місцевого адміністративного суду та суддів, які виявили намір бути переведеними до місцевого адміністративного суду; 400 кандидатів на посаду судді місцевого господарського суду та суддів, які виявили намір бути переведеними до місцевого господарського суду. У разі якщо двоє і більше кандидатів на посаду судді та суддів отримали однаковий найнижчий прохідний бал третього етапу кваліфікаційного іспиту, до четвертого етапу допускаються всі такі кандидати на посаду судді та судді»; 
- зобов`язати ВККС внести зміни до пункту 3 рішення Комісії від 19 вересня 2025 року 
№ 173/зп-25 шляхом допуску до четвертого етапу кваліфікаційного іспиту - виконання практичного завдання зі спеціалізації місцевого господарського суду кандидата на посаду судді місцевого господарського суду та суддів, які виявили намір бути переведеними до місцевого господарського суду, що успішно склали тестування когнітивних здібностей та набрали прохідний бал, а саме ОСОБА_1 , і внести зміни до пункту 3 додатка 3 до рішення ВККС від 19 вересня 2025 року № 173/зп-25 шляхом допуску кандидата на посаду судді місцевого господарського суду ОСОБА_1 ;
- установити судовий контроль за виконанням рішення суду відповідно до статті 382 КАС України та зобов`язати ВККС подати до суду звіт про виконання судового рішення у встановлений судом строк; 
- стягнути з ВККС судові витрати зі сплати судового збору в сумі 5324,80 грн.
10. У заяві про поновлення строку звернення до адміністративного суду з цим позовом ОСОБА_1 зазначила, що через об`єктивні та незалежні від її волі причини, пов`язані зі станом здоров`я, а також через відсутність стабільного інтернет-з`єднання в неї не було можливості своєчасно підготувати та подати повний комплект документів до суду, тому строк на звернення до суду вважає пропущеним з поважних причин. Позивач зазначала, що починаючи з 20 серпня 2025 року проходила лікування та реабілітацію, пов`язані з ортодонтичними операціями щелеп, що підтверджується випискою із медичної карти пацієнта, доданої до уточненої позовної заяви. Хірургічне втручання та подальший післяопераційний стан супроводжувалися обмеженням працездатності, необхідністю дотримуватися суворого медичного режиму та неможливістю здійснювати будь-які юридично значущі дії, включаючи підготовку документів до суду. 
11. Також просила врахувати складну ситуацію в країні та постійні ворожі масовані ракетно-дронові атаки на електромережу України, внаслідок яких діють тривалі відключення електроенергії, а графіки стабілізаційних відключень електропостачання не забезпечуються, що є обставиною непереборного характеру, яка у сукупності з наведеними вище обставинами унеможливила своєчасну реалізацію права на оскарження протиправних дій відповідача.
12. Оцінивши зазначені причини пропуску строку звернення до суду, Касаційний адміністративний суд ухвалою від 10 березня 2026 року визнав їх неповажними і відмовив у задоволенні заяви про поновлення пропущеного строку, а позовну заяву повернув позивачеві на підставі частини другої статті 123 КАС України.
13. Ухвала суду вмотивована тим, що ОСОБА_1 була обізнана про умови добору кандидатів на посаду судді місцевого суду з урахуванням 1800 прогнозованих вакантних посад суддів у місцевих судах, оголошеного рішенням Комісії від 11 грудня 2024 року № 366/зп-24 (далі - Добір), встановлені Комісією, в тому числі і про прохідний бал третього етапу кваліфікаційного іспиту та кількість учасників, які допускаються до наступного етапу. Прийняття ВККС рішення, в якому закріплено правила, що підлягають застосуванню до усіх учасників відповідного Добору, тобто закріплено норми у певних правовідносинах, зумовлює застосування цих правил з моменту прийняття такого рішення, а не з моменту, коли відповідну норму реалізували до конкретної особи. Тобто таке рішення починає діяти з моменту його прийняття, а тому саме з цього часу і належить обчислювати строк на звернення до суду з адміністративним позовом
14. Суд встановив, що рішення ВККС від 27 серпня 2025 року № 162/зп-25 оприлюднене в мережі «Інтернет» на офіційному вебсайті Комісії, доступ до відповідної інформації є вільним та відкритим, а тому, за висновком суду, про порушення своїх прав у зв`язку з прийняттям оспорюваного у цій справі рішення ОСОБА_1 повинна була дізнатися саме у день його прийняття та оприлюднення, тобто 27 серпня 2025 року. За позицією суду, 19 вересня 2025 року є датою, з якої участь ОСОБА_1 в процедурі Добору є припиненою, однак не є датою, з якої позивач дізналася або повинна була дізнатися про стверджуване нею порушення ВККС. Оскільки згідно зі статтею 122 КАС України строк звернення до суду обчислюється з дати ухвалення відповідного рішення ВККС, то позивач пропустила встановлений законом строк на оскарження як рішення ВККС від 27 серпня 2025 року, так і дій, вчинених відповідачем на його реалізацію.
15. Наведені ОСОБА_1 причини пропуску строку звернення до суду суд першої інстанції оцінив як неповажні, звернувши увагу, зокрема, на те, що ці причини існували й на час проходження позивачем третього етапу іспиту (тестування когнітивних здібностей) і не завадили їй прибути на іспит та пройти відповідне тестування. За висновком суду, це свідчить про вибірковість ОСОБА_1 у визначенні ситуацій, у яких ці причини завадили реалізації її прав, а в яких - ні. Тому суд уважав, що доводи позивача пов`язані з особистим суб`єктивним сприйняттям поважності причин пропуску строку звернення до суду, які не свідчать про наявність об`єктивних обставин, які можуть бути оцінені як поважні задля його поновлення. Суд зауважив, що звернення до суду з позовом відбулось майже через шість місяців з дати прийняття ВККС рішення від 27 серпня 2025 року, що не можна вважати розумним строком. Обґрунтування ж причин пропуску строку звернення до суду причинами, які не пов`язані з наявністю об`єктивних перешкод для своєчасного вчинення процесуальної дії, не можуть бути визнані вмотивованими підставами для його поновлення.
16. Інших поважних причин для поновлення строку звернення до адміністративного суду з посиланням на обставини об`єктивного і непереборного характеру, підтверджені доказами, позивач не навела і таких, як зазначив суд першої інстанції, він не встановив.
Короткий зміст та обґрунтування наведених в апеляційній скарзі вимог 
17.  ОСОБА_1 не погодилася з ухвалою Касаційного адміністративного суду від 10 березня 2026 року і звернулася до Великої Палати Верховного Суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначену ухвалу суду, визнати поважними наведені нею причини пропуску строку і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
18. В апеляційній скарзі ОСОБА_1 наполягає на протиправності дій ВККС, незаконності встановлення прохідного бала у спосіб, обраний Комісією, і вважає, що порушення її прав відбулось не з моменту прийняття участі в Доборі, а з моменту ухвалення протиправного рішення ВККС від 27 серпня 2025 року № 162/зп-25, яким визначено прохідний бал з урахуванням двох критеріїв. Вважає, що відмова в поновленні строку на оскарження рішення ВККС, за наявності до того ж поважних причин його пропуску, призводить до того, що Комісія уникає судової перевірки свого рішення. Таким чином, державна система отримує неправомірну вигоду у формі фактичного виключення можливості судового оскарження незаконного акта, що прямо суперечить практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
19.  ОСОБА_1 звертає увагу, що спірні у цій справі правовідносини полягають у захисті нею свого права на доступ до професії судді та оскарження рішень органу, уповноваженого здійснювати добір кандидатів на посаду судді, а тому процесуальні норми щодо строків звернення до суду у подібних справах повинні застосовуватися з урахуванням принципу ефективного доступу до правосуддя та без надмірного формалізму. Ускладнення стану здоров`я, що підтверджується медичними документами, на переконання позивача, було об`єктивною перешкодою для своєчасного звернення до суду. Натомість суд безпідставно ототожнив процедуру проходження іспиту, який відбувався у форматі «питання-відповідь» протягом 30 хвилин, із такою аналітичною діяльністю, як підготовка звернення до суду з позовом, що вимагало набагато більших зусиль.
20. Акцентує увагу, що практика національних судів і ЄСПЛ виходить з того, що застосування надмірно формального підходу до оцінки причин пропуску строку у справах, що стосуються доступу до професії та публічної служби, може призвести до фактичного позбавлення особи ефективного судового захисту.
21. З посиланням на практику ЄСПЛ, норми Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), позивач вважає, що суд першої інстанції застосував формальний підхід, не врахувавши принципу доступу до правосуддя та ефективного судового захисту, гарантованого Конституцією України, і створив штучний бар`єр, який позбавив її захисту порушеного права. Вважає висновки суду передчасними, необґрунтованими та зробленими з порушенням принципів справедливого судового розгляду, що стало наслідком порушення норм процесуального права.
Позиція відповідача щодо апеляційної скарги позивача
22. ВККС у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
23. Комісія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ті обставини, про які зазначає ОСОБА_1 як поважні причини пропуску строку, існували також і на час проходження іспиту, на який вона з`явилася. Відповідно, такі обставини не є достатньою підставою для поновлення пропущеного строку звернення до суду. З-поміж іншого також зазначає, що прохідний бал кваліфікаційного іспиту з урахуванням двох критеріїв був встановлений рішенням ВККС від 12 травня 2025 року № 105/зп-25 
(зі змінами).
Рух апеляційної скарги
24. Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 24 березня 2026 року відкрила апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , а ухвалою від 16 квітня 2026 року призначила цю справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без виклику учасників справи.
ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Висновки щодо дотримання строку звернення до суду з позовом 
25. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та наведені в апеляційній скарзі доводи, Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків.
26. Відповідно до частини четвертої статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо, зокрема, оскарження актів, дій чи бездіяльності ВККС.
27. Право на судовий захист реалізується особою шляхом подання позовної заяви до суду, яку відповідно до частини першої статті 122 КАС України може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
28. Частиною восьмою статті 122 КАС України встановлено, що для звернення до суду у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Вищої ради правосуддя, ВККС під час процедури проведення добору кандидатів на посаду судді, конкурсу на посаду судді чи призначення на посаду судді відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлюється місячний строк.
29. Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. 
30. Установлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.
31. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що розумні строки в адміністративному судочинстві - це найкоротші за конкретних обставин строки (якщо інше не визначено законом або встановлено судом), протягом яких сторона повинна вжити певних дій, демонструючи свою зацікавленість у їх результатах, і які об`єктивно оцінюються судом стосовно відповідності принципам добросовісності та розсудливості, а також на предмет дотримання прав інших учасників (забезпечення балансу інтересів).
32. Крім того, згідно з усталеною позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою, зокрема, у постановах від 16 лютого 2023 року у справі № 803/1149/18 та від 26 жовтня 2023 року у справі № 990/139/23, день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, унаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо його прийнято за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.
33. Якщо цей день точно встановити неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому сполуку «повинна була дізнатися» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод, щоб дізнатися, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
34. Отже, реалізація права позивача на звернення до суду з позовною заявою у межах строку звернення до суду залежить виключно від нього самого. Позивач, не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізувати своє право на звернення до суду в межах строків такого звернення, адже нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.
35. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що частинами другою та третьою статті 122 КАС України чітко визначено момент, з яким пов`язаний початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
36. Предметом оскарження в межах поданого позову з урахуванням його уточненої редакції є рішення ВККС від 27 серпня 2025 року №162/зп-25 в окремій його частині, дії ВККС, пов`язані з його реалізацією, а також рішення ВККС від 19 вересня 2025 року № 173/зп-25. З огляду на викладене, як правильно зазначив суд першої інстанції, до цієї категорії спорів підлягає застосуванню місячний строк звернення до суду.
37.  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом 21 лютого 2026 року, тобто з пропуском строку звернення до суду, встановленого частиною восьмою статті 122 КАС України. Відповідно, ОСОБА_1 разом із позовною заявою мала надати заяву про поновлення строку звернення до суду та докази поважності причин його пропуску (частина шоста статті 161 КАС України).
38. Варто зауважити, що ОСОБА_1 фактично не заперечує того, що строк звернення до суду із цим позовом є пропущеним, однак вважає, що повідомлені нею обставини є поважними причинами його пропуску і є підставою для його поновлення.
Висновки щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду
39. Частиною шостою статті 161 КАС України визначено, що у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.
40. Відповідно до частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
41. Норми КАС України не містять винятків або підстав для звільнення учасників процесу від обов`язку надавати докази до суду та доводити ті обставини, які є підставами для поновлення пропущеного строку звернення до суду.
42. Отже, суд перевіряє обставини пропуску строку на підставі заяви особи, в якій наведено поважність причин пропуску такого строку, та наданих нею доказів, яким може бути надано відповідну правову оцінку судом.
43. Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2026 року у справі № 990/449/25.
44. Норми КАС України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.
45. Поняття «поважні причини пропуску процесуальних строків» є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду.
46. Як поважні причини слід розуміти лише ті обставини, які були чи є об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами. Незнання про порушення своїх прав через байдужість або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
47.  ОСОБА_1 доводить, що причинами, які завадили їй своєчасно звернутися до суду із цим позовом були: 1) стан здоров`я; 2) ситуація в країні, пов`язана з дією воєнного стану в країні, в тому числі і енергетична. 
48. Щодо стану здоров`я ОСОБА_1 доводить, що такий значно погіршився з 20 серпня 2025 року після механічного втручання та активації брекет-системи із заміною дуг на верхній та нижній щелепах для посилення ортодонтичного навантаження у медичному стоматологічному центрі «ЛІРАМЕД». Такі функціональні розлади призвели до суттєвого обмеження життєдіяльності, включаючи тривалу концентрацію уваги, постійний інтенсивний біль, необхідність регулярного прийому аналгетичних і протизапальних препаратів (згідно з рекомендаціями лікаря), а також ризик подальшої дегенерації суглобових структур.
Ураховуючи, що стан прогресував настільки стрімко, це стало прямим показанням для термінової підготовки складної двосторонньої операції на щелепі, ортогнатичної хірургії, що підтверджено офіційними медичними документами.
Звертає увагу, що надана до суду медична довідка чітко вказує на обмеження будь-яких фізичних дій, що є об`єктивною непереборною обставиною. 
49. Щодо ситуації в країні позивач зазначає, що підготовка до судового процесу включає роботу з великим обсягом нормативної бази, пошук рішень ЄСПЛ, доступ до реєстрів та безпосередньо роботу в системі «Електронний суд», що потребує стабільного електропостачання та інтернету. Ураховуючи складну ситуацію в країні та постійні ворожі масовані ракетно-дронові атаки на електромережу України, внаслідок яких діяли тривалі відключення електроенергії, а графіки стабілізаційних відключень електропостачання не забезпечувались, то ці обставини об`єктивно були непереборними, які у сукупності з ускладненням здоров`я з 20 серпня 2025 року унеможливили своєчасну реалізацію права на оскарження протиправних дій відповідача.
50. Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зазначені причини пропуску строку звернення до суду з позовом не можна вважати поважними і такі не давали підстав для його поновлення в цій справі.
51. Так, позивач як у заяві про поновлення пропущеного строку звернення до суду, так і в апеляційній скарзі описує свій стан здоров`я настільки критичним, що унеможливлював вчинення будь-яких фізичних та / чи аналітичних дій. 
52. Однак за змістом виписки із медичної карти пацієнта від 02 березня 2026 року, заповненій за проханням пацієнта з 20 серпня 2025 року, в ній зазначено про медичні процедури, які проводилися 20 серпня 2025 року, 24 вересня 2025 року, 22 жовтня 2025 року, 19 листопада 2025 року, 14 січня 2026 року, 24 січня 2026 року. Жоден із цих записів не засвідчує обставин перебування позивача у стані, який можна було б безсумнівно назвати «критичним». Дійсно, за 20 серпня 2025 року наявний запис про скарги ОСОБА_1 на відчуття болю, що стало підставою для призначення їй системних знеболювальних препаратів, які, з огляду на запис від 24 вересня 2025 року, зменшили його інтенсивність. 
53. Також у виписці зазначено про рекомендацію утриматися від фізичних навантажень, що не є тотожним фізичним діям, як про це каже позивач. Розумова активність, з якою позивач пов`язує необхідність підготовки до судового процесу, не є тотожною фізичним навантаженням. Безперечно, відчуття болю впливає на нормальну життєдіяльність людини, погіршуючи її. Однак у межах цієї справи ОСОБА_1 зазначає про перебування у критичному (за її внутрішнім сприйняттям) стані здоров`я у період з 20 серпня 2025 року і до майже 21 лютого 2026 року (дата подання позову), але доказів на підтвердження перебування саме у такому стані весь цей період не надає. Надана ж виписка, у тому числі з огляду на періодичність записів, не засвідчує такий стан. ОСОБА_1 не зазначає про оформлення листка непрацездатності або перебування на стаціонарному лікуванні в цей період.
54. У цьому контексті Велика Палата Верховного Суду вважає, що суд першої інстанції цілком обґрунтовано звернув увагу, що стан здоров`я ОСОБА_1 не завадив їй з`явитися на третій етап іспиту (тестування когнітивних здібностей) і скласти його. Ці обставини об`єктивно викликають сумніви у тій критичності стану здоров`я, про який зазначає позивач, описуючи його у процесуальних документах.
55. Щодо ситуації в країні варто зауважити, що надані позивачем документи (інформаційні виписки з новин щодо електроенергії) не засвідчують ані того, що конкретно у ОСОБА_1 за місцем її проживання було відсутнє електропостачання протягом усього періоду, про який вона зазначає, ані тривалості таких відключень. Тобто ОСОБА_1 не довела наявності причинно-наслідкового зв`язку між тими інформаційними новинами, на які вона акцентує увагу, і пропуском строку звернення до суду із цим позовом.
56. З урахуванням викладеного Велика Палата Верховного Суду вважає, що наведені позивачем доводи пов`язані з її суб`єктивним сприйняттям стану власного здоров`я, адже надані нею документи таку критичність стану здоров`я, яка об`єктивно перешкоджала зверненню до суду із цим позовом у більш стислі строки, не доводять. Загальна ситуація в країні, в тому числі енергетична, не може бути визнана достатньою підставою для поновлення строку звернення до суду, оскільки ОСОБА_1 не підтвердила наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими обставинами і їх індивідуалізованим впливом на реалізацію позивачем права на звернення до суду із цим позовом. Тому ці доводи не свідчать про наявність об`єктивних обставин, які можуть бути оцінені як поважні причини пропуску строку звернення до суду, і не дають підстав для його поновлення.
57. Інших поважних причин для поновлення строку звернення до адміністративного суду з посиланням на обставини об`єктивного і непереборного характеру, підтверджених доказами, позивач не навів і таких не вбачається з матеріалів справи. 
58. Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не навела змістових і вагомих доводів щодо вчинення нею всіх необхідних і можливих дій, які вказують на бажання реалізувати свої процесуальні права з метою їх захисту в судовому порядку; не довела, що в цій справі можливість вчасного подання нею позовної заяви не мала суб`єктивного характеру, тобто не залежала від волевиявлення позивача.
59. Велика Палата Верховного Суду не може оминути й те, що, як правильно зазначив суд першої інстанції, порушення своїх прав позивач вбачає в тому, що через застосування прохідного бала, який залежав від двох критеріїв (мінімально допустимого бала і кількісного з огляду на кількість прогнозованих вакантних посад суддів), набраний позивачем бал хоча і відповідав першому критерію (більше 33 балів), однак виявився непрохідним через застосування другого (кількісного) критерію.
60. У цьому контексті варто зазначити, що у рішенні ВККС від 27 серпня 2025 року № 162/зп-25, яке оскаржує позивач, міститься посилання на рішення ВККС від 12 травня 2025 року № 105/зп-25. 
61. Саме в пункті 5 зазначеного рішення ВККС від 12 травня 2025 року № 105/зп-25 визначила прохідний бал третього етапу кваліфікаційного іспиту (тестування когнітивних здібностей) з урахуванням того, що до четвертого етапу допускаються учасники, які набрали бал, не нижче 55 відсотків максимально можливого бала, у кількості не більше: 2800 кандидатів на посаду судді місцевого загального суду та суддів, які виявили намір бути переведеними до місцевого загального суду; 400 кандидатів на посаду судді місцевого адміністративного суду та суддів, які виявили намір бути переведеними до місцевого адміністративного суду; 400 кандидатів на посаду судді місцевого господарського суду та суддів, які виявили намір бути переведеними до місцевого господарського суду. У разі якщо двоє і більше кандидатів на посаду судді та суддів отримали однаковий найнижчий прохідний бал третього етапу кваліфікаційного іспиту, до четвертого етапу кваліфікаційного іспиту допускаються всі такі кандидати на посаду судді та судді.
62. Тобто пункт 9 рішення ВККС від 27 серпня 2025 року № 162/зп-25, який оскаржує позивач, фактично є відображенням (нагадуванням, імплементацією) того порядку, який первісно затверджений рішенням ВККС від 12 травня 2025 року № 105/зп-25. 
63. Відповідно, як з моменту прийняття рішення ВККС від 12 травня 2025 року в окремій частині, так і з моменту прийняття рішення ВККС від 27 серпня 2025 року в окремій частині позивач була обізнана, що результат складення третього етапу кваліфікаційного іспиту (тестування когнітивних здібностей) за першим критерієм (набрання мінімально допустимого бала - 55 відсотків максимально можливого бала, або 33 бали) не є автоматично прохідним балом у процедурі Добору, а остаточна цифра фактичного прохідного бала буде сформована виключно після застосування двох критеріїв у сукупності. 
64. Тому у випадку, якщо ОСОБА_1 вважала, що встановлення Комісією прохідного бала з урахуванням двох критеріїв було незаконним, вона об`єктивно мала можливість ще з 12 травня 2025 року звернутися до суду з відповідним позовом у межах встановленого КАС України строку.
65. Як правильно зазначив суд першої інстанції, подавши документи для участі в Доборі і отримавши рішення ВККС про відповідний допуск, ОСОБА_1 набула статусу учасника Добору (кандидата на посаду судді) і, відповідно, стала учасником правовідносин, пов`язаних із цим, у тому числі й особою, на права та інтереси якої впливає будь-яке рішення ВККС, яке стосується процедури (правил) проведення Добору, оскільки фактично такі рішення керують поведінкою учасників Добору, визначаючи її. 
66. Право на звернення до суду з позовом про скасування рішення ВККС у процедурі Добору набув будь-який його учасник, а датою виникнення такого права є прийняття Комісією рішення, яке відповідна особа вважає таким, що порушує її права, свободи та/або інтереси. Реалізація ж такого права має бути здійснена у строк, встановлений частиною восьмою статті 122 КАС України. Виключно наявність поважних причин пропуску такого строку може бути підставою для його поновлення відповідно до статті 121 КАС України.
67. У цій справі, як уже зазначалося, ОСОБА_1 пропустила строк звернення до суду, а наведені нею доводи не дають підстав для його поновлення.
68. Оцінюючи посилання позивача на Конвенцію і практику ЄСПЛ, Велика Палата виходить з такого.
69. За змістом статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.
70. Відповідно до частини першої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.
71. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику ЄСПЛ як джерело права.
72. Суд першої інстанції слушно послався на практику ЄСПЛ, яка свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббінгс на інші проти Великобританії»).
73. Так, ЄСПЛ у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення ЄСПЛ у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 
статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
74. У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» ЄСПЛ встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25 січня 2000 року, пункт 33).
75. Також у пункті 41 рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ зазначив: «Правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків».
76. ЄСПЛ у пунктах 37 та 38 рішення від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права в такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. Водночас такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.
77. Оцінюючи обставини звернення ОСОБА_1 з позовом до суду із врахуванням наведених вище висновків ЄСПЛ, а також положень частини восьмої статті 122 КАС України, Велика Палата зазначає, що вказаною нормою статті 122 КАС України встановлено скорочені строки звернення до суду у справах, які стосуються конкурсних процедур в судовій системі, які не ставлять під сумнів саму суть права доступу до суду, а переслідують легітимну мету якнайскорішого поновлення порушених прав добросовісного позивача. При цьому не порушується пропорційність між застосованими законодавцем засобами (строком звернення до суду за захистом порушеного права протягом одного місяця з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів) та метою звернення до суду. 
78. Отже, посилання позивача на Конвенцію, а також практику ЄСПЛ не спростовують наведені вище висновки суду і не дають підстав вважати, що за обставин, що мають місце конкретно у цій справі, суд має поновити позивачеві пропущений строк звернення до суду із цим позовом. Заявлена ж позивачем протиправність дій ВККС не може бути предметом перевірки під час вирішення питання про поновлення строку звернення до суду, тим більше на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі. 
79. Відповідно до пункту 9 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
80. Частинами першою і другою статті 123 КАС України встановлено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
81. Ураховуючи, що позовна заява подана після закінчення строку, встановленого КАС України, і підстави для поновлення строку звернення до суду з адміністративним позовом, указані ОСОБА_1 , визнані неповажними, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви.
82. Інші доводи та міркування, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
83. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
84. За правилами частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
85. Оскільки суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу про повернення позовної заяви, не допустив порушень норм процесуального права, а наведені позивачем доводи не спростовують висновків, викладених у судовому рішенні, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а ухвалу Касаційного адміністративного суду від 10 березня 2026 року - без змін.
Керуючись статтями 266, 292, 308, 310, 315, 316, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 березня 2026 року у справі № 990/50/26 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач М. М. Гімон 
Судді:	О. О. Банасько О. В. Білоконь А. А. Ємець Л. Ю. Кишакевич В. В. Король С. І. Кравченко О. В. Кривенда М. В. Мазур		Н. М. Мартинюк К. М. Пільков С. О. Погрібний Н. С. Стефанів О. В. Ступак М. Ю. Тітов І. В. Ткач В. Ю. Уркевич