ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4863/26 Справа № 175/8911/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж.М. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Свистунової О.В.,
суддів: Пищиди М.М., Городничої В.С.,
за участю секретаря – Паромової О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на ухвалу Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2026 року про відмову у забезпеченні позову 
у цивільній справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей Миколаївської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, Служба у справах дітей Синельниківської міської ради, про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Миколаївської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Синельниківської міської ради Дніпропетровської області, про визначення місця проживання дітей , –    
 
В С Т А Н О В И Л А:

 
У провадженні Дніпровського районного суду Дніпропетровської області перебуває цивільна справа за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: служба у справах дітей Миколаївської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, Служба у справах дітей Синельниківської міської ради про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: служба у справах дітей Миколаївської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, орган опіки та піклування виконавчого комітету Синельниківської міської ради Дніпропетровської області про визначення місця проживання дітей.

04 лютого 2026 року представник позивача за зустрічним позовом подала заяву до суду першої інстанції про забезпечення позову, в якій представник просила суд постановити ухвалу, якою забезпечити позов шляхом встановлення спільних зустрічей дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за участі практичного психолога Комунальної установи «ІНКЛЮЗИВНО-РЕСУРСНИЙ ЦЕНТР» Синельниківської міської ради Дніпропетровської області без присутності будь-яких інших осіб, кожної середи та п`ятниці у вільний від навчання час з 14:00 до 16:00 год. починаючи з дати постановлення ухвали суду та до набрання законної сили рішення у справі №175/8911/23 та зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 забезпечити явку малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 для проведення спільних зустрічей з матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 у встановлений судом графік побачень.
Ухвалою Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2026 року у задоволенні заяви представника позивача за зустрічним позовом про забезпечення зустрічної позовної заяви у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: служба у справах дітей Миколаївської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, Служба у справах дітей Синельниківської міської ради про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: служба у справах дітей Миколаївської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, орган опіки та піклування виконавчого комітету Синельниківської міської ради Дніпропетровської області про визначення місця проживання дітей - відмовлено . 

В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , просить ккасувати ухвалу Дніпровського районного суду Дніпропетровської області у справі №175/8911/23 про відмову у забезпеченні позову та постановити нову ухвалу, якою задовольнити заяву про забезпечення позову шляхом встановлення спільних зустрічей дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , за участі практичного психолога КОМУНАЛЬНОЇ УСТАНОВИ «ІНКЛЮЗИВНО-РЕСУРСНИЙ ЦЕНТР» СИНЕЛЬНИКІВСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ без присутності будь-яких інших осіб, кожної середи та п`ятниці у вільний від навчання час з 14:00 до 16:00 год. починаючи з дати постановлення ухвали суду та до набрання законної сили рішення у справі №175/8911/23 та зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_1 забезпечити явку малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 для проведення спільних зустрічей з матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 у встановлений судом графік побачень. 
Учасники справи не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про отримання документів в Електронному суді.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заходи забезпечення позову не повинні замінювати зміст позовних вимог, оскільки вони мають тимчасовий характер і вживаються для гарантування реального виконання майбутнього рішення, а не для вирішення спору по суті. Відповідно до процесуального законодавства, такі заходи мають бути співмірними та адекватними, а їх передчасне задоволення судом порушує принцип змагальності. Враховуючи те, що представником позивача не надано переконливих доказів, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, суд вважав за необхідне у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

Проте, колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

У відповідності до ч. 1 ст. 151 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову.

Відповідно до ст. 151 ЦПК України, у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.
Згідно ч.1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується:
1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;
1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави;
2) забороною вчиняти певні дії;
3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин;
4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання;
5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;
6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;
8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів;
9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;
10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно ч. 10 ст. ст. 150 ЦПК України, не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) зазначено, що: «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами». 
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19)). 
Як вбачається з матеріалів справи, спір між сторонами виник щодо визначення місця проживання дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Правова позиція щодо допустимості встановлення тимчасового порядку спілкування як заходу забезпечення позову викладена у постанові Верховний Суд від 15.11.2023 у справі № 467/403/22, де прямо зазначено, що встановлення часу спілкування матері з дитиною є співмірним заходом забезпечення позову у справі про визначення місця проживання дитини. 

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини та практики ЄСПЛ, у всіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється їхнім найкращим інтересам. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansenv. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). 

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). 

Відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з його матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей з матір`ю. 
Така ж правова позиція висловлена і в постанові Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 344/16653/16-ц. 

На даний час ОСОБА_2 фактично перешкоджає спілкуванню матері з сином ОСОБА_4 , обмежуючи будь-які контакти, що підтверджується обставинами системного психологічного тиску між батьками. 

ОСОБА_1 стверджує, що фактично позбавлена можливості спілкуватися з дитиною за місцем його проживання, оскільки ОСОБА_2 забороняє їй доступ до домоволодіння, де він проживає разом із сином, чим перешкоджає реалізації її батьківських прав. 

ОСОБА_3 перебуває у ситуації тривалого конфлікту між батьками, що негативно впливає на його психологічний стан. 

Особливістю даного спору є те, що негативні наслідки тривалого обмеження спілкування матері з дитиною мають невідновлюваний характер. 

Участь практичного психолога у зустрічах є необхідною з огляду на зафіксований емоційний стан дитини, наявність ознак психологічного тиску та з метою недопущення повторної психологічної травматизації дитини. Проведення таких зустрічей без супроводу фахівця може завдати дитині додаткової шкоди. 

Присутність будь-яких інших осіб, зокрема одного з батьків, може створювати для дитини додатковий психологічний тиск та унеможливлювати вільне й безпечне відновлення контакту з матір`ю, що суперечить меті забезпечення позову. 

Таким чином, саме за участі спеціалістів зазначеної установи існує реальна та об`єктивна можливість організації регулярних зустрічей матері - ОСОБА_1 - з малолітнім сином ОСОБА_3 у безпечному та контрольованому психологічному середовищі. 

Порушення емоційного зв`язку між матір`ю та дитиною не може бути повністю усунуте шляхом подальшого виконання рішення суду, оскільки втрата довіри, формування страху та психологічного відчуження з часом лише поглиблюються. 
У разі невжиття заходів забезпечення позову суд буде позбавлений можливості забезпечити ефективний захист прав матері та дитини, оскільки на момент ухвалення рішення по суті психологічний стан дитини може зазнати незворотних змін, що фактично унеможливить реальне виконання судового рішення. 
Тривале перешкоджання контакту матері з дитиною створює ризик формування стійкого психологічного відчуження, що може мати незворотні наслідки. 

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим. 
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. 
Крім того, згідно роз`яснень, які містяться в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 року за №9, вбачається, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. 

У разі задоволення зустрічного позову та визначення місця проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , разом із матір`ю, наявний на даний час психологічний стан ОСОБА_3 , а також тривала відсутність сталого емоційного контакту з матір`ю можуть істотно ускладнити або навіть унеможливити фактичне та безконфліктне виконання відповідного судового рішення. 

Саме з метою запобігання негативним наслідкам, збереження психоемоційної стабільності дитини та забезпечення реальної виконуваності майбутнього рішення суду, виникає об`єктивна необхідність у вжитті заходів забезпечення позову шляхом встановлення спільних зустрічей матері з дитиною у присутності практичного психолога. 

Однак суд першої інстанції обмежився формальним посиланням на відсутність доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову унеможливить або істотно ускладнить виконання майбутнього рішення суду, при цьому фактично не дослідивши та не проаналізувавши письмові докази, долучені до заяви про забезпечення позову. 

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом у залежності до конкретного випадку, однак будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини. 

У постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі
№ 490/1087/21 (провадження № 61-12931св21) вказано, що судове рішення про визначення місця проживання дитини і відібрання дитини від батька (матері) без позбавлення батьківських прав спрямовано на передачу дитини від однієї особи (батька/матері) до іншої особи (матері/батька). Заходи ж забезпечення позову, що полягають у визначенні часу та місця побачення і спілкування дитини з одним із батьків, який на час розгляду справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від неї, спрямовані на усунення перешкод у спілкуванні дитини з цим із її батьків на час вирішення по суті спору щодо місця її проживання. 

ЄСПЛ наголошував на необхідності та важливості контакту дитини з кожним із батьків під час тривалого судового процесу та відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дитини. Так, у рішенні «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» від 04 вересня 2018 року ЄСПЛ вказав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі зі встановленням графіка відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо права на повагу до його приватного і сімейного життя, а тому є допустимим встановлення такого графіка до закінчення розгляду справи по суті. 

У таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання малолітньої дитини, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту дитини особисто з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із матір`ю. 

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 25 листопада 2020 року у справі № 760/15413/19 (провадження № 61-9164св20), від 17 травня 2021 року в справі № 761/25101/20 (провадження № 61-1092св21), від 15 вересня 2021 року в справі № 752/6099/20 (провадження № 61-13598св20).

Системний аналіз наведених норм права та судової практики дає підстави вважати, що мати, яка на час вирішення справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.

При визначенні основних інтересів дитини в кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
Така правова позиція узгоджується із постановою ВС у постанові від 15 листопада 2023 року у справі № 467/403/22.

За результатами вивчення матеріалів справи, суд знаходить достатніми і обґрунтованими доводи заяви про те, що відсутність стабільних контактів матері з сином дійсно створює загрозу втрати безпосереднього емоційного контакту дитини з нею, що в подальшому може утруднити виконання можливого рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю. 

При цьому, жодних обставин або належних чи допустимих доказів, які б унеможливлювали право матері на спілкування з сином, чи обставин, які б свідчили про спілкування матері з дитиною, яке перешкоджало б нормальному розвитку дитини, судом не встановлено.

Суд враховує, що у таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту дитини особисто з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із матір`ю. А тому, з метою запобігання втрати емоційного контакту матері з дитиною, погіршення між ними психоемоційного характеру відносин на період розгляду справи у суді, який може бути тривалим, та остаточного вирішення питання про визначення місця проживання дитини, колегія суддів вважає за необхідне застосувати захід забезпечення позову у спірних правовідносинах із дотриманням вимог законодавства, яким врегульовано правовий механізм забезпечення позову.
З огляду на обґрунтування заяви про забезпечення позову суд дійшов висновку про часткове задоволення заяви, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може призвести до фактичної неможливості виконання рішення суду з причин повного (остаточного) розриву психологічних та емоційних зв`язків між матір`ю та сином.
Зважаючи на викладне, колегія суддів приходить висновку щодо часткового задоволення заяви, забезпечивши позов шляхом встановлення спільних зустрічей дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за участі практичного психолога Комунальної установи «ІНКЛЮЗИВНО-РЕСУРСНИЙ ЦЕНТР» Синельниківської міської ради Дніпропетровської області без присутності будь-яких інших осіб, кожних першої та третьої середи та п`ятниці місяця з 14:00 до 16:00 год. з урахуванням розкладу навчання та зайнятості дитини, починаючи з дати постановлення ухвали суду та до набрання законної сили рішення у справі. Зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 забезпечити явку малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 для проведення спільних зустрічей з матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 у встановлений судом графік побачень. У задоволенні іншої частини заяви – відмовити.

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2026 року про відмову у забезпеченні позову підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову. У задоволенні іншої частини заяви слід відмовити.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, –

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Ухвалу Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2026 року про відмову у забезпеченні позову – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Заяву  ОСОБА_1 про забезпечення зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Миколаївської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Синельниківської міської ради Дніпропетровської області, про визначення місця проживання дітей у цивільній справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей Миколаївської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, Служба у справах дітей Синельниківської міської ради, про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Миколаївської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Синельниківської міської ради Дніпропетровської області, про визначення місця проживання дітей – задовольнити частково.
Забезпечити позов шляхом встановлення спільних зустрічей дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за участі практичного психолога Комунальної установи «ІНКЛЮЗИВНО-РЕСУРСНИЙ ЦЕНТР» Синельниківської міської ради Дніпропетровської області без присутності будь-яких інших осіб, кожних першої та третьої середи та п`ятниці місяця з 14:00 до 16:00 год. з урахуванням розкладу навчання та зайнятості дитини, починаючи з дати постановлення ухвали суду та до набрання законної сили рішення у справі.
Зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 забезпечити явку малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 для проведення спільних зустрічей з матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 у встановлений судом графік побачень. 
У задоволенні іншої частини заяви – відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 10 червня 2026 року.
Повний текст судового рішення складено 11 червня 2026 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: М.М. Пищида

В.С. Городнича