ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2026 року м. Львів	справа № 380/9936/25	

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (відповідач/військова частина НОМЕР_1 ), у якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 23 серпня 2023 року по 28 квітня 2025 року (включно);
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 23 серпня 2023 року по 23 лютого 2024 року, але не більше як за шість місяців.
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що оскільки відповідач не провів з ним під час звільнення з військової служби остаточний розрахунок, а здійснив такий лише 29 квітня 2025 року, виплативши на виконання судового рішення у справі № 380/6610/24 індексацію грошового забезпечення у розмірі 318561,45 грн, то він відповідно до вимог статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) має право на виплату середнього грошового забезпечення за весь період затримки такого розрахунку (обмежений шістьма місяцями), проте без застосування принципу співмірності суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.
З огляду на наведене просить позов задовольнити повністю.
Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач вказує, що перебіг строку звернення до суду у спірних правовідносинах починається з наступного дня після ознайомлення військовослужбовця про розмір відповідних виплат. Витяг з наказу від 23 серпня 2023 року № 977-ОС «Про особовий склад» вказує на те, що відносини публічної служби у позивача припинились 23 серпня 2023 року і з цього часу грошове забезпечення ним не отримувалось. Отже, цей позов, оскільки його подано поза межами місячного строку, належить залишити без розгляду.
По суті спору відповідач зазначає, що норми статті 117 КЗпП України не поширюються на відносини між військовими частинами та військовослужбовцями щодо проходження військової служби та виплати грошового забезпечення. Оскільки під час нарахування та виплати позивачу належних у день звільнення сум був відсутній спір щодо їх розміру, то підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні. У спірній ситуації позивач може визначити остаточний обсяг своїх вимог до відповідача лише тоді, коли відповідне правопорушення буде припиненим, тобто відбудеться факт розрахунку усіх належних сум під час звільнення, проте у провадженні Львівського окружного адміністративного суду є спір між позивачем та відповідачем щодо перерахунку належних позивачу сум грошового забезпечення (справа № 380/10005/25). Ураховуючи відсутність факту проведення з позивачем остаточного розрахунку під час звільнення, суд потенційно позбавлений можливості стягнути на користь позивача середній заробіток за весь період затримки розрахунку під час звільнення усіх належних сум, а тому вимоги позивача про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку не можуть бути задоволені, оскільки є передчасними.
З огляду на наведене просить у задоволенні позову відмовити повністю.
Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 26 травня 2025 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін.
Суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
Згідно з витягом із наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 23 серпня 2023 року № 977-ОС «Про особовий склад» позивача з 22 серпня 2023 року виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28 червня 2024 року у справі № 380/6610/24 визнано дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нарахування індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 із урахуванням іншого ніж січень 2008 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця).
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 із урахуванням січня 2008 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця), із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44, з урахуванням виплачених сум.
Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нарахування та виплати індексації-різниці грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.03.2018 до 22.08.2023 в повному обсязі відповідно до абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078.
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 22.08.2023 відповідно до приписів абзаців 3, 4, 5, 6 пункту Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44, з урахуванням виплачених сум. 
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 січня 2025 року апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) задоволено частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 червня 2024 року в справі № 380/6610/24 скасовано та прийнято постанову, якою позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо ненарахування і невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018.
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018, включно, з урахуванням січня 2008 року як базового місяця, відповідно до вимог Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, з урахуванням раніше проведених виплат.
Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо розгляду питання про право ОСОБА_1 на отримання індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 22.08.2023 відповідно до вимог абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078.
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) розглянути питання про право ОСОБА_1 на отримання індексації грошового забезпечення, з врахуванням вимог абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку № 1078 та висновків суду про те, що ОСОБА_1 за період з 01.03.2018 по 22.08.2023 має право на нарахування та виплату індексації-різниці, у разі, якщо у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) (березень 2018 року) розмір доходу менший за суму можливої індексації, визначеної в цьому місяці.
На виконання судового рішення у справі № 380/6610/24 відповідач 29 квітня 2025 року виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення у розмірі 318511,45 грн, що підтверджується випискою з його карткового рахунку.
Позивач уважає, що оскільки виплату належних йому сум грошового забезпечення відповідач у день його звільнення з військової служби не провів, то він відповідно до статті 117 КЗпП України має право на виплату середнього грошового забезпечення за час затримки такого розрахунку, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом.
Предметом розгляду у цій справі є оцінка наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку під час звільнення, а саме невиплати у день звільнення з військової служби індексації грошового забезпечення.
Оцінюючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд зазначає таке.
Щодо доводів відповідача про пропуск позивачем строку звернення з цим позовом до суду та необхідність залишення позовної заяви без розгляду з цієї підстави, суд ураховує таке.
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно із частиною п`ятою статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Пунктом 8 частини першої статті 240 КАС України передбачено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Предметом розгляду у цій справі є позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку під час звільнення (невиплати у день звільнення з військової служби індексації грошового забезпечення). 
Насамперед суд уважає за необхідне звернути увагу на те, що звернення працівника до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення обмежено строками. Оскільки ж спірні правовідносини пов`язані зі звільненням з публічної служби і повинні вирішуватися в порядку адміністративного судочинства, то строк звернення до суду з таким позовом згідно із приписами частини п`ятої статті 122 КАС України становить один місяць. Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 815/2681/17.
За цих обставин суд погоджується з доводами відповідача про те, що на спірні правовідносини, які виникли між сторони у цій справі, та пов`язані зі звільненням позивача з військової служби, поширюється місячний строк звернення до суду, встановлений частиною п`ятою статті 122 КАС України. 
Водночас за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку під час звільнення припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Тому для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку під час звільнення визначальними є такі юридично значущі обставини, як невиплата належних працівникові сум під час звільнення та факт проведення з ним остаточного розрахунку. 
Отож, перебіг строку звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати належних під час звільнення сум, фактично розрахувався з ним. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 820/3313/17. 
Як слідує з матеріалів справи позивача звільнено з військової служби з 22 серпня 2023 року, а індексацію грошового забезпечення виплачено 29 квітня 2025 року. Тобто, виплатою 29 квітня 2025 року індексації грошового забезпечення відповідач провів з позивачем відповідний розрахунок. Оскільки у період з 23 серпня 2023 року по 28 квітня 2025 року позивачем не було отримано усіх належних грошових коштів у строки, встановлені статтею 116 КЗпП України, він звернувся з цим позовом до суду. 
Отже, перебіг строку звернення до суду з позовом у справі, що розглядається, розпочався 30 квітня 2025 року (наступний день за днем здійснення виплати, розрахунку під час звільнення), а сплив зазначений строк відповідно 31 травня 2025 року.
З цим адміністративним позовом до суду позивач звернувся, сформувавши його в системі «Електронний суд», 19 травня 2025 року.
Отже, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом у межах передбаченого частиною п`ятою статті 122 КАС України місячного строку, а тому підстави для залишення позовної заяви без розгляду з причин пропуску позивачем встановленого строку звернення до суду відсутні, з огляду на що доводи відповідача у цій частині суд відхиляє.
По суті спору суд зазначає таке.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених законом, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Частиною першою статті 25 Закону України від 03 квітня 2003 року № 661-IV «Про Державну прикордонну службу України» (далі – Закон № 661-IV) визначено, що держава забезпечує соціальний захист особового складу Державної прикордонної служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших актів законодавства.
Згідно із частиною третьою статті 25 Закону № 661-IV військовослужбовці Державної прикордонної служби України користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», цього Закону, інших актів законодавства.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон № 2011-ХІІ).
Згідно із частиною другою статті 1-2 Закону № 2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Відповідно до абзацу першого пункту 1 статті 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Пункти 2, 3 статті 9 Закону № 2011-ХІІ передбачають, що до складу грошового забезпечення входять: 
посадовий оклад, оклад за військовим званням; 
щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); 
одноразові додаткові види грошового забезпечення. 
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. 
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Згідно з абзацом першим частини третьої статті 24 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Частиною сьомою статті 26 Закону № 2232-ХІІ визначено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до пунктів 292, 293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115/2009, наказ про звільнення військовослужбовця з військової служби видається відповідною посадовою особою. Перебування військовослужбовця у відпустці чи його тимчасова непрацездатність не є підставою для затримки видання такого наказу.
Після надходження до органу Держприкордонслужби витягу з наказу начальника органу Держприкордонслужби вищого рівня або письмового повідомлення зазначеного органу про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу начальника органу Держприкордонслужби, в якому військовослужбовець проходить військову службу, про його звільнення військовослужбовець здає в установлені строки посаду, з ним проводиться розрахунок, військовослужбовець виключається із списків особового складу органу Держприкордонслужби і направляється на військовий облік до районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за обраним місцем проживання.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням.
У разі спору про розмір сум, належних військовослужбовцю при звільненні, йому в день виключення із списків особового складу виплачується сума, не оспорювана керівництвом органу Держприкордонслужби, у якому проходив службу цей військовослужбовець. 
Аналіз наведених правових норм дає підстави дійти висновку, що звільнений з військової служби військовослужбовець, на день виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби має бути повністю забезпечений матеріальним і грошовим забезпеченням. Тобто у разі звільнення військовослужбовця з військової служби з ним має бути проведено повний розрахунок за всіма видами належного йому на день звільнення продовольчого, речового та грошового забезпечення.
За змістом частини першої статті 47 КЗпП України (тут – і надалі в редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби) роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Суд відзначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство належить застосовувати тоді, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку під час звільнення військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. 
Це питання врегульовано КЗпП України.
Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними, та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби, що узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі № 806/1899/17 та від 31 травня 2018 року у справі № 823/1023/16, яку суд ураховує відповідно до приписів частини п`ятої статті 242 КАС України.
Суд також відзначає, що нормами статей 116, 117 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі ж невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Частина перша статті 117 КЗпП України стосується ситуації, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Натомість частина друга статті 117 КЗпП України стосується тієї ситуації, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Тож у цьому разі законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Якщо ж спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. 
Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок, та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Правова позиція з цього питання викладена у постанові Верховного Суду від 20 травня 2021 року у справі № 380/3007/20.
Крім того, у постанові від 16 лютого 2023 року у справі № 420/20192/21 Верховний Суд зауважив, що передбачене статтею 117 КЗпП України відшкодування за затримку розрахунку під час звільнення за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, що нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямоване на захист прав звільненого працівника щодо отримання ним у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на які працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). 
Цією нормою КЗпП України на роботодавця покладено обов`язок виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за відсутності спору про розмір належних звільненому працівникові сум або в разі вирішення цього спору повністю на користь працівника. Окремо обумовлено, що в разі вирішення спору на користь працівника частково розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Водночас невиконання роботодавцем в добровільному порядку обов`язку виплатити працівникові в зазначених випадках середній заробіток за затримку розрахунку під час звільнення зумовлює виникнення нового спору про стягнення відповідної суми відшкодування в судовому порядку. 
Зважаючи на викладене, питання про стягнення на користь працівника середнього заробітку за затримку розрахунку під час звільнення може вирішуватися судом одночасно з вирішенням спору про розміри належних звільненому працівникові сум або бути окремим предметом судового розгляду.
Суд також ураховує, що стаття 116 КЗпП України оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу визначає санкцію за невиплату відповідних сум під час звільнення. У постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію, згідно із якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
А у постанові від 15 лютого 2024 року у справі № 420/11416/23 Верховний Суд виснував, що жодною нормою права не обмежено строку, коли особа після виплати належних їй під час звільнення сум може звернутися до роботодавця або безпосередньо до суду щодо незгоди з їх розміром, що, своєю чергою, надалі вплине на її право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення.
Щодо доводів відповідача про те, що у провадженні Львівського окружного адміністративного суду є спір між позивачем та відповідачем стосовно перерахунку належних позивачу сум грошового забезпечення (справа № 380/10005/25), тож наразі відсутній факт остаточного розрахунку з ним під час звільнення, суд зазначає, що у постанові від 29 квітня 2026 року у справі № 580/2562/24 Верховний Суд наголосив, що кожне з порушень роботодавця (несвоєчасна виплата індексації грошового забезпечення та несвоєчасна виплата грошового забезпечення) є самостійним порушенням трудових прав працівника, які мають різний предмет, підставу та наслідки, що унеможливлює зменшення відповідальності за одним із цих порушень шляхом врахування відповідальності за інше. Кожне з цих порушень породжує окрему відповідальність відповідно до статті 117 КЗпП України, яка передбачає компенсацію у вигляді середнього заробітку за весь час затримки виплати належних сум, незалежно від періоду чи суб`єктного складу (пункти 70, 71 цієї постанови).
Суд встановив, що позивач виключений зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення з 22 серпня 2023 року, натомість індексація грошового забезпечення в розмірі 318561,45 грн виплачена йому відповідачем на виконання судового рішення у справі № 380/6610/24 лише 29 квітня 2025 року.
Наведене вказує, що у день звільнення позивача з військової служби відповідач не провів з позивачем розрахунок у повному обсязі.
Згода позивача на виключення його зі списків особового складу органу Держприкордонслужби та всіх видів забезпечення до проведення з ним усіх необхідних розрахунків, зокрема й у частині виплати індексації грошового забезпечення, у матеріалах цієї справи відсутня. 
Отже, за встановлених обставин справи та наведеного вище правового регулювання до спірних правовідносин застосовуються приписи статті 117 КЗпП України, згідно із якими на відповідача покладається обов`язок виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку під час звільнення з військової служби.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема у постанові від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19, статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру середнього грошового забезпечення за затримку розрахунку під час звільнення на орган, який ухвалює рішення по суті спору.
Отож, у справі, яка розглядається, суд встановивши право позивача на виплату середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку під час звільнення зобов`язаний самостійно визначити суму такого відшкодування, а не зобов`язувати до вчинення таких дій відповідача. 
Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд і в постановах від 31 березня 2021 року у справі № 120/2617/20-а, від 20 травня 2021 року у справі № 380/3007/20 та від 16 лютого 2023 року у справі № 420/20192/21.
Обраховуючи розмір середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок під час звільнення, право на який має позивач, суд зазначає таке.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100), який застосовується до правовідносин щодо обчислення середньої заробітної плати у визначених ним випадках, зокрема в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати (підпункт «л» пункту 1 розділу І Порядку № 100).
За змістом пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100 у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відповідно до архівної відомості про грошове забезпечення ОСОБА_1 за 2023 рік розмір грошового забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням (22 серпня 2023 року) становив: 27254,00 грн за червень 2023 року та 27254,00 грн за липень 2023 року, разом - 54508,00 грн.
Суд висновує, що саме такі розміри грошового забезпечення належить враховувати для визначення середнього грошового забезпечення позивача відповідно до приписів Порядку № 100.
Натомість у позовній заяві позивач зауважує, що з урахуванням нарахованої та виплаченої на виконання судового рішення у справі № 380/6610/24 індексації грошового забезпечення (у червні 2023 року - 4425,60 грн та у липні 2023 року - 4425,60 грн) розмір його грошового забезпечення за два останні місяці служби перед звільненням становить 63359,20 грн, а не 54508,00 грн. 
Утім, суд наголошує, що саме невиплата сум індексації грошового забезпечення і зумовила виникнення цього спору та призвела до накладення на відповідача, як роботодавця позивача, спеціальної відповідальності щодо стягнення з нього середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок під час звільнення, тому врахування відповідних сум індексації до складу грошового забезпечення позивача за два останні місяці перед звільненням є неможливим.
Крім того, суд підкреслює, що пункт 2 розділу ІІ Порядку № 100 унормовує, що така розрахункова величина як середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Тобто пункт 2 розділу ІІ Порядку № 100 у аспекті обчислення середньої заробітної плати передбачає саме фактичні виплати за останні два календарні місяці роботи, а не ті, які надалі перераховані, зокрема й на виконання судового рішення, та виплачені поза межами відповідних місяців.
Відповідно до архівної відомості про грошове забезпечення позивача за 2023 рік у червні 2023 року його виплата становила 27254,00 грн, а у липні 2023 року - 27254,00 грн.
Отже, розмір грошового забезпечення позивача за два останні місяці перед звільненням становить 54508,00 грн.
Кількість календарних днів за червень - липень 2023 року становить 61 день. 
Отже, середньоденне грошове забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням становить 893,57 грн (54508,00 грн/61 календарний день).
Період за час затримки розрахунку під час звільнення, за який у відповідача виникає обов`язок випалити позивачу середнє грошове забезпечення, з урахуванням статті 117 КЗпП України (не більш як за шість місяців) обчислюється з 23 серпня 2023 року (наступний день після звільнення) по 22 лютого 2024 року включно та становить 184 календарних дні.
Отже, сума середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку під час звільнення становить 164416,88 грн (893,57 грн х 184 календарних дні).
Оцінюючи, водночас, розмір середнього грошового забезпечення, яке належить виплатити позивачу за час затримки розрахунку під час звільнення, суд звертає увагу на таке.
У позовній заяві позивач, покликаючись на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22, від 30 листопада 2023 року у справі № 380/19103/22, від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22, від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, від 09 березня 2023 року у справі № 520/899/21, від 05 квітня 2023 року у справі № 560/13719/21, від 25 квітня 2024 року справі № 380/15715/23 вказує, що до шестимісячного періоду, в межах якого стягується середній заробіток (з 19 липня 2022 року після набрання чинності Законом № 2352-ІХ), не застосовуються принципи співмірності та пропорційності задля зменшення суми середнього заробітку.
Однак, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 жовтня 2025 року в справі № 489/6074/23 (провадження №14-85цс25) відступила від висновку, викладеного касаційним судом у постанові від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22, та сформулювала такий правовий висновок: «(…) Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців (…)».
Отже, доводи позивача з покликанням на відповідні правові висновки Верховного Суду про те, що до шестимісячного періоду, в межах якого стягується середній заробіток (з 19 липня 2022 року після набрання чинності Законом № 2352-ІХ), не застосовуються принципи співмірності та пропорційності задля зменшення суми середнього заробітку, з огляду на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23, є помилковими. 
У пункті 91 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, з урахуванням середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку під час звільнення необхідно враховувати таке:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику під час звільнення всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку під час звільнення майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку під час звільнення майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок під час звільнення. 
Отже, із викладеного вище слідує, що зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення є правом, а не обов`язком суду. Водночас, зменшуючи розмір відшкодування за час затримки розрахунку під час звільнення відповідно до присів статті 117 КЗпП України, суд має ураховувати критерії, які наведені вище.
У цій справі суд не знаходить підстав для зменшення розміру середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку під час звільнення позивача, зважаючи на таке.
Суд зауважує, що розмір простроченої заборгованості відповідача щодо виплати позивачу під звільнення індексації грошового забезпечення становить 318561,45 грн, а розмір відшкодування за час затримки такого розрахунку, визначений судом, - 164416,88 грн. Тобто, сума простроченої заборгованості відповідача майже удвічі перевищує суму відшкодування за таку заборгованість, визначену судом, а отже, принцип співмірності у такому разі не порушений. 
Суд також ураховує характер заборгованості відповідача перед позивачем, адже індексація, як складова грошового забезпечення, мала виплачуватися відповідачем, як роботодавцем позивача, саме під час виплати йому грошового забезпечення. Натомість така виплачена більш ніж через один рік і п`ять місяців після звільнення позивача з військової служби та на виконання судового рішення, що свідчить про значний період затримки виплати та відсутність факту її добровільної виплати з боку відповідача. 
Зважаючи на вищенаведене, суд не знаходить підстав для зменшення розміру середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку під час звільнення позивача, визначеного судом у цій справі.
Тож з урахуванням меж позовних вимог, а також обов`язку суду самостійно визначити суму відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок під час звільнення у розмірі, який становить 164416,88 грн.
Крім цього, суд ураховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 23 квітня 2019 року у справі № 2340/3023/18, згідно із якою суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за несвоєчасний розрахунок під час звільнення, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок під час звільнення, присудженої за рішенням суду, нараховуються роботодавцем під час виконання відповідного судового рішення та, відповідно, відраховуються із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок під час його виплати працівнику, внаслідок чого виплачена працівникові на підставі судового рішення сума середнього заробітку зменшується на суму податків та зборів.
Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позову частково.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.
За змістом частин першої, третьої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Відповідно до вимог статті 139 КАС України у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
За подання цього позову до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 968,96 грн, тож, ураховуючи часткове задоволення позову судом, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача належить стягнути 484,48 грн сплаченого судового збору.
Докази понесення сторонами витрат, пов`язаних з розглядом справи, у матеріалах справи відсутні, тому їх розподіл не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд 
УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії – задовольнити частково. 
Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку під час звільнення (невиплати у день звільнення з військової служби індексації грошового забезпечення).
Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку під час звільнення в сумі 164416,88 грн.
В решті позовних вимог – відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 484,48 грн сплаченого судового збору.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу. 
Повне рішення складено 12 травня 2026 року.

Суддя	Клименко Оксана Миколаївна