ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року 
м. Київ

справа № 0540/9345/18-а
адміністративне провадження № К/990/37318/25; К/990/37997/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Олендера І.Я.,
суддів: Гончарової І.А.,  Ханової Р.Ф., 
за участю секретаря судового засідання - Загороднього А.А.,
учасники справи:
представник позивача - Терехова О.О.,
представник відповідача - Єршов В.Л.,
розглянув у судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційні скарги Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» та Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків, утвореного на правах відокремленого підрозділу ДПС України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14.02.2025 (суддя Троянова О.В.) та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2025 (судді: Гайдар А.В. (головуючий), Блохін А.А., Компанієць І.Д.) у справі №0540/9345/18-а за позовом Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» до Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
У С Т А Н О В И В:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
1. Приватне акціонерне товариство «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» (далі - позивач, Товариство, ПАТ «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча») звернулось до суду з позовом до Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків, утвореного на правах відокремленого підрозділу ДПС України (далі - відповідач, контролюючий орган) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень від 15.06.2018:
- № 0002734712 про зменшення позивачу суми від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 80 283 229.00 грн за 2015 рік, 121 823 313,00 грн за 1 квартал 2016 року, 91 885 453,00 грн за півріччя 2016 року;
- № 0002744712 про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем з податку на прибуток 43 483 562,50 грн, з яких за основним платежем - 34 786 850,00 грн, штрафні (фінансові) санкції - 8 696 712,50 грн;
- № 0002754712 про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем з податку на прибуток на 21 233 150,50 грн, з яких за основним платежем - 16 986 522,00 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями - 4 246 630,50 грн;
- № 0002774712 про зменшення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість (ПДВ) у розмірі 8 117 078,00 грн та застосування штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 4 058 539,00 грн.
2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувані податкові повідомлення - рішення контролюючим органом прийнято безпідставно, оскільки висновки контролюючого органу про порушення Товариством вимог податкового законодавства є не обґрунтованими та те відповідають фактичним обставинам.
Вказує на протиправність висновків акту перевірки щодо:
- заниження доходів внаслідок не відображення в їх складі вартості безоплатно отриманих товарно-матеріальних цінностей, робіт та послуг, оскільки такі, на переконання контролюючого органу, є нереальними;
- заниження різниць, на які збільшується фінансовий результат внаслідок заниження суми нарахованої амортизації основних засобів та нематеріальних активів відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку та міжнародних стандартів фінансової звітності;
- заниження різниць на які збільшується фінансовий результат на суму втрат від інвестицій в ТОВ «Приазовський ГЗК» за 2015 рік;
- завищення різниць, на які зменшено фінансовий результат, на суму коригування резерву витрат на сплату єдиного соціального внеску (ЄСВ) за 2017 рік;
- допущення помилок при уточненні показників раніше задекларованого зобов`язання, що стали підставою донарахування зобов`язань/зменшення суми від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток.
Товариство вважає помилковими висновки акту перевірки про завищення позивачем податкового кредиту, що стали підставою для зменшення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість. Позивач зазначає, що ним у перевіряємому періоді придбавалися від контрагентів-постачальників товарно-матеріальні цінності, роботи та послуги, за фактом отримання яких формувалися витрати та податковий кредит. Правомірність відображення в податковому обліку наслідків здійснення цих господарських операцій підтверджено первинними документами, складеними під час їх вчинення, що надавалися контролюючому органу до перевірки та додані до позову, і спростовують висновки контролюючого органу про безоплатність отримання зазначених активів.
Позивач вказує, що коригування фінансового результату до оподаткування на суму амортизаційних різниць збільшує такий результат на суму нарахованої бухгалтерської амортизації, яка впливала на фінансовий результат звітного періоду у складі витрат. Зазначає, що основним видом здійснюваної комбінатом діяльності є виробництво чавуну, сталі та феросплавів, специфіка виробництва полягає у довготривалості процесу. В позові, наводячи визначення термінів: «оподатковуваний прибуток», «витрати», «доходи», позивач наполягав на тому, що при визначенні об`єкту оподаткування слід враховувати обставину наявності на складі комбінату частини виробленої, але нереалізованої продукції, напівфабрикатів та незавершеного виробництва, яка у складі своєї собівартості містить амортизацію основних засобів, що були задіяні у виробництві. Фінансовий результат відповідного періоду в частині, що пов`язана із реалізацією продукції, обчислюється як різниця між отриманим чистим доходом від реалізації з одночасним визнанням витрат, пов`язаних із собівартістю реалізованої продукції, тобто, результат фінансової звітності не містить у складі витрат вартості виробленої, але не реалізованої готової продукції, напівфабрикатів та незавершеного виробництва. Посилаючись на те, що амортизація, яку включено до складу балансової вартості залишків готової продукції, напівфабрикатів та незавершеного виробництва не впливає на показники фінансового результату відповідного періоду, позивач наполягав на відсутності підстав коригування отриманого фінансового результату оподаткування на суму такої амортизації в порядку статті 138 Податкового кодексу України.
Щодо висновків відповідача про заниження податкових різниць на суму втрат від інвестицій позивач зазначив, що під час перевірки надавалася інформація про те, що Товариство не веде обліку фінансових інвестицій за методом участі у капіталі, оскільки застосування зазначеного методу передбачає необхідність коригування вартості вкладених інвестицій в залежності від зміни їх вартості у складі чистих активів підприємства, до якого внесені такі інвестиції з відповідним відображенням у складі фінансових показників інвестора вартості інвестицій. Облік фінансових інвестицій у ТОВ «Приазовський ГЗК» здійснювався позивачем за собівартістю їх придбання без коригування фінансових показників комбінату на зміну їх вартості, з огляду на що відсутні підстави здійснення коригування відповідно до підпункту 140.5.3 пункту 140.5 статті 140 Податкового кодексу України.
Крім того, пунктом 3.5 наказу про облікову політику передбачено, що, у разі, якщо Товариство не здійснює контроль над інвестованим капіталом, та якщо інвестиції не котируються на активному ринку, що дозволяє визначити їх справедливу вартість, то вартість таких інвестицій у фінансовій звітності комбінату враховується за їх собівартістю, а при отримані інформації, яка свідчить про намір ліквідації об`єкта інвестування, або про припинення його діяльності як юридичної особи, або початок його банкрутства, нараховується резерв під знецінення у розмірі 100% на балансову вартість таких інвестицій.
Крім того, позивач зазначив, що в листопаді 2017 року ним відкориговано резерв майбутніх витрат у зв`язку зі зменшенням ставки ЄСВ з 38,66% до 22%, з метою приведення у відповідність облікових даних фактичним, відповідне коригування фінансового результату позивачем відображено на податкові різниці (додаток РІ). Оскільки створення резерву забезпечення витрат у 2013 році не вплинуло на визначення об`єкту оподаткування, нездійснення позивачем відповідних коригувань в податковому обліку, пов`язаних з проведеним коригуванням в бухгалтерському обліку мало би своїм наслідком штучне завищення Товариством доходу до оподаткування. Посилаючись на підпункт 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України, якою запроваджено презумпцію правомірності рішень платника податку, позивач наполягав на правомірності проведеного ним в додатку РІ до податкової декларації з податку на прибуток за 2017 рік коригування резерву ЄСВ.
Щодо проведеного позивачем коригування самостійно задекларованих показників у наданій до контролюючого органу податкової звітності за 3 квартал 2016 року, то, як зазначив позивач, таке коригування проведено відповідно до алгоритму дій, встановленого в рядку 27 декларації, що передбачає виправлення помилок, з огляду на що висновки контролюючого органу про допущення Товариством порушень при коригуванні раніше визначених показників є безпідставними.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
3. Справа розглядалась судами неодноразово.
4. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 24.12.2020, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 24.05.2021, позов Товариства задоволено частково.
Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 15.06.2018:
- № 0002774712 в частині зменшення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на 6 694 218,00 грн та застосування штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 3 347 109,00 грн; (тобто скасовано частково);
- № 0002734712 щодо зменшення суми від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 80 283 229,00 грн за 2015 рік, 121 823 313,00 грн за 1 квартал 2016 року, 91 885 453,00 грн за півріччя 2016 року (тобто скасовано в повному обсязі);
- № 0002744712 щодо збільшення суми грошового зобов`язання за платежем з податку на прибуток 43 483 562,50 грн, з яких за основним платежем - 34 786 850,00 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями - 8 696 712,50 грн (скасовано в повному обсязі);
- № 0002754712 щодо збільшення суми грошового зобов`язання за платежем з податку на прибуток 21 233 150,50 грн, з яких 16986522,00 грн сума грошового зобов`язання за податковими зобов`язання та 4246630,50 грн штрафні (фінансові) санкції (скасовано в повному обсязі).
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.
5. Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції, висновки якого підтримав апеляційний суд, виходив з того, що здійснені позивачем витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток у перевіреному періоді є такими, що фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними документами, які відображають реальність здійснення господарських операцій.
Щодо заниження суми різниць на суму амортизації основних засобів та матеріальних активів, то суди вказали на слушність доводів позивача про те, що під час визначення оподатковуваного прибутку звітного періоду фінансовий результат діяльності платника податку підлягає коригуванню на суму амортизаційних різниць, значення яких вплинуло на визначення фінансового результату діяльності у відповідному звітному періоді.
Необґрунтованими визнано судами і висновки відповідача про порушення позивачем підпункту 140.5.3 пункту 140.5 статті 140 Податкового кодексу України та заниження фінансового результату до оподаткування внаслідок заниження різниці на суму втрат від інвестицій, оскільки Податковим кодексом України не передбачено коригування фінансового результату на суму знецінення фінансової інвестиції, якщо така фінансова інвестиція не обліковується за методом участі в капіталі.
Щодо висновків контролюючого органу про завищення позивачем різниці, на які зменшується фінансовий результат на суму коригування резерву ЄСВ, суди з урахуванням вимог пунктів 88, 89 МСБО 1, пунктів 41,46 МСБО 8, пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України та висновку судово-економічної експертизи, встановили правильність ведення позивачем податкового обліку і відображення в податковій звітності операції з коригування цього резерву. До такого висновку суди дійшли з урахуванням того, що сума коригування не є прибутком в розумінні приписів статті 134 Податкового кодексу України.
Вказано судами й на безпідставність доводів відповідача про заниження позивачем зобов`язання з податку на прибуток за 3 квартал 2016 року на 16 986 522,00 грн внаслідок допущення порушення заповнення рядку 27 уточнюючої декларації, оскільки під час встановлення такого порушення контролюючим органом не враховані показники податкових декларацій за 3 квартали 2016 року та 2016 рік, наданих 26.02.2018, що містять кінцеві значення податку на прибуток за відповідні звітні податкові періоди.
Враховуючи встановлення судами реальності господарських операцій позивача з його контрагентами, наявність в матеріалах справи належним чином оформлених та зареєстрованих в ЄРПН податкових накладних, що підтверджують правомірність формування позивачем податкового кредиту, суди дійшов висновку про необґрунтованість висновків відповідача про завищення позивачем податкового кредиту у період з 01.01.2015 по 31.12.2017 на 5 565 083,00 грн.
Що ж до відмови в задоволенні позову щодо визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 15.06.2018 № 0002774712 в частині зменшення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на 1 422 860,00 грн та застосування штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 711 430 грн, то суди виходили з ненадання позивачем в період від дня проведення перевірки і до прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення (червень 2018 року) первинних документів, що підтверджують правомірність формування податкового кредиту на загальну суму 820 491,00 грн по звітних періодах вересень 2015 року, жовтень 2015 року, листопад 2015 року, грудень 2015 року, січень 2016 року, лютий 2016 року, листопад 2017 року, грудень 2016 року. Надання ж таких документів суду в якості додатку до пояснень від 10.11.2020 розцінено судами, як такі, що були відсутні на час складання позивачем податкової звітності.
Правомірними та такими, що ґрунтуються на положеннях податкового законодавства визнано судами й висновки контролюючого органу про порушення Товариством підпунктів 192.1,192.2, 192.3 статті 192 Податкового кодексу України та завищення податкового кредиту внаслідок невключення зареєстрованих розрахунків коригування до його складу, які відображають у податковій звітності зменшення компенсації вартості придбаних товарів у сумі 602 369 грн, оскільки згідно з положеннями Порядку ведення Єдиного реєстру податкових накладних, затвердженого постановою від 29.12.2010 № 1246, та статті 192 Податкового кодексу України передбачено, що починаючи з 01.02.2015 обов`язок реєстрації розрахунків коригування, складених постачальником (продавцем) товарів (послуг) на зменшення суми компенсації вартості товарів (послуг) покладався на отримувача таких товарно-матеріальних цінностей, тобто позивача у справі.
6. Постановою Верховного Суду від 03.08.2023 рішення судів попередніх інстанцій скасовано в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 15.06.2018 № 0002734712, № 0002744712, № 0002774712 та в цій частині справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24.12.2020 та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 24.05.2021 залишено без змін.
7. Верховний Суд скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій в частині визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 15.06.2018 № 0002734712, №0002744712, № 0002774712 та в цій частині направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції виходив з наступного.
В частині висновків контролюючого органу про невідображення у складі доходів операцій з безоплатного отримання активів, робіт, послуг, що призвело до заниження фінансового результату до оподаткування на загальну суму 32 844 075,00 грн, судом першої інстанції встановлено неправомірність висновків акту перевірки про заниження фінансового результату до оподаткування на загальну суму 32 844 075,00 грн, оскільки фактичне виконання господарських операцій позивача і 25 зазначених контрагентів підтверджуються документально. При цьому судом апеляційної інстанції надано оцінку лише щодо взаємовідносин позивача з 3 контрагентами: ТОВ «ТЕПЛО ЕНЕРГО КОМПЛЕКТ Україна», ТОВ «ДОН ФЕРУМ ГРУПП», ТОВ ТД «МІЖГАЛУЗЕВИЙ РЕГІОН». 
Щодо заниження суми різниць на суму амортизації основних засобів та матеріальних активів судами фактично не встановлено методи розрахунку позивачем амортизації і не надано правову оцінку правильності їх застосування у відповідності до стандартів бухгалтерського обліку та вимог податкового законодавства, а також не досліджено обставину визначення балансової вартості основних засобів та нематеріальних активів станом на 31 грудня 2014 року та 1 січня 2015 року, оскільки з акту перевірки та письмових поясненнях позивача вбачається, що цей показник є різним.
Щодо заниження різниць на які збільшується фінансовий результат на суму втрат від інвестицій в ТОВ «Приазовський ГЗК» за 2015 рік судами попередніх інстанцій не з`ясовувалось питання надання/не надання позивачем документів під час перевірки на підтвердження наявності виключних випадків, які б дозволяли не застосовувати облік інвестицій в асоційовані підприємства за методом участі в капіталі, та документи на підтвердження іншого обліку. Крім того, суди попередніх інстанцій обмежились лише констатацією факту, що позивач не зобов`язаний застосовувати такий метод, та не перевіряли правомірність застосування відповідачем підпункту 140.5.3 пункту 140.5 статті 140 Податкового кодексу України і правильність розрахунків грошового зобов`язання.
Щодо дотримання вимог підпункту 139.1.2 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, при коригуванні фінансового результату на суму коригування резерву ЄСВ Верховний Суд дійшов висновку, що судами не досліджено в повному обсязі всіх фактичних обставин у справі а саме, чи відносився позивачем сформований Резерв по ЄСВ в сумі 6 811 416,99 грн до складу витрат до 01.01.2015. В такому випадку, зменшення цього Резерву в перевіряємому періоді призводить до зменшення витрат (сформованих в попередньому періоді), що автоматично впливає на збільшення суми доходу, та відповідно збільшення бази оподаткування податком на прибуток. У разі, якщо при формуванні податкової звітності за 2013 рік суми сформованих резервів не вплинули на об`єкт оподаткування, то за правилами приписів підпунктів 139.1.1, 139.1.2 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України фінансовий результат до оподаткування не підлягає зменшенню на суму коригування (зменшення) забезпечень (резервів) для відшкодування наступних (майбутніх) витрат створених забезпечень на виплати індексації заробітної плати звільненим робітникам та суми нарахованого ЄСВ на такі виплати.
Щодо відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 15.06.2018 № 0002774712 щодо зменшення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на 1 422 860,00 грн та застосування штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 711 430,00 грн та податкового повідомлення-рішення від 15.06.2018 №0002754712 (в повному обсязі) Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій та в цій частині рішення судів залишив без змін.
Зокрема, щодо визначення податкового зобов`язання внаслідок виправлення позивачем помилок у декларації за 2016 рік у відповідності до вимог статті 50 Податкового кодексу України (податкове повідомлення - рішення від 15.06.2018 №0002754712) Суд дійшов висновку, що відповідачем при проведенні перевірки правомірності визначення зобов`язання позивача з податку на прибуток за 3-й квартал 2016 року, не враховувалися показники уточненої декларації з податку на прибуток за 3 квартали 2016 року (реєстраційний номер 9271360906) та уточнюючої декларації за 2016 рік (квитанція № 9271360906 від 26.02.2018), що призвело до арифметичного підрахунку не на користь платника податків.
В частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 15.06.2018 № 0002774712 щодо зменшення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на 1 422 860, 00 грн, Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій, що з 01.02.2015 обов`язок реєстрації розрахунків коригування, складених постачальником (продавцем) товарів (послуг) на зменшення суми компенсації вартості товарів (послуг) покладався на отримувача таких товарно-матеріальних цінностей, тобто позивача, відповідно позивачем завищено податковий кредиту внаслідок невключення зареєстрованих розрахунків коригування до його складу, які відображають у податковій звітності зменшення компенсації вартості придбаних товарів у сумі 602 369,00 грн; також Суд дійшов висновку і про завищення позивачем податкового кредиту на суму 820 491,00 грн з огляду на ненадання позивачем під час проведення перевірки і до прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення (червень 2018 року) первинних документів, що підтверджують правомірність формування такого податкового кредиту.
8. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 14.02.2025, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2025, позов Товариства задоволено частково.
Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 15.06.2018:
- № 0002774712 в частині зменшення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на суму 6 694 218,00 грн та застосування штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 3 347 109,00 грн (тобто скасовано частково);
- № 0002734712 від 15.06.2018 щодо зменшення суми від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 80 283 229,00 грн за 2015 рік, 121 823 313,00 грн за 1 квартал 2016 року, 91 885 453,00 грн за півріччя 2016 року (скасовано в повному обсязі);
- № 0002744712 від 15.06.2018 щодо збільшення суми грошового зобов`язання за платежем з податку на прибуток 43 483 562,50 грн, з яких за основним платежем - 34 786 850,00 грн, за штрафними санкціями - 8 696 712,50 грн (скасовано в повному обсязі).
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
9. В частині задоволених позовних вимог суди попередніх інстанцій дійшли наступних висновків.
В частині правовідносин щодо невідображення позивачем у складі доходів операцій з безоплатного отримання активів, робіт, послуг, що призвело до заниження фінансового результату до оподаткування на загальну суму 32844075 грн (реальність господарських операцій з контрагентами) суди попередніх інстанцій на підставі наданих позивачем документів дійшли до висновку, що здійснені Товариством витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток у перевіреному періоді є такими, що фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними документами, які відображають реальність здійснення господарських операцій. Вказали, що інформація, що наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагентів суб`єкта господарювання по ланцюгах постачання, а також податкова інформація надана іншими контролюючими органами, носить виключно інформативний характер та не є належним доказом в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України. Також зазначили, що на час проведення перевірки, що на дату ухвалень судових рішень у цій справі будь-яка інформація стосовно наявності вироків щодо контрагентів Товариства відсутня.
Також враховуючи встановлення судами реальності господарських операцій позивача з його контрагентами, наявність в матеріалах справи належним чином оформлених та зареєстрованих в ЄРПН податкових накладних, що підтверджують правомірність формування позивачем податкового кредиту, суди дійшов висновку про необґрунтованість висновків відповідача про завищення позивачем податкового кредиту у період з 01.01.2015 по 31.12.2017 на 5 565 083,00 грн (податкове повідомлення рішення від 15.06.2018 № 0002774712 в частині).
Щодо заниження суми різниць на суму амортизації основних засобів та матеріальних активів суди, аналогічно як і під час розгляду справи вперше, вказали на слушність доводів позивача про те, що під час визначення оподатковуваного прибутку звітного періоду фінансовий результат діяльності платника податку підлягає коригуванню на суму амортизаційних різниць, значення яких вплинуло на визначення фінансового результату діяльності у відповідному звітному періоді.
Щодо заниження різниць, на які збільшується фінансовий результат, на суму втрат від інвестицій в ТОВ «Приазовський ГЗК» суди зазначили, що Податковим кодексом України не передбачено коригування фінансового результату на суму знецінення фінансової інвестиції, якщо така фінансова інвестиція не обліковується за методом участі в капіталі, а тому враховуючи підтвердження наявними в матеріалах справи документами облік позивачем інвестиції до ТОВ «Приазовський ГЗК» за собівартістю, суди дійшли висновку про необґрунтованість доводів контролюючого органу щодо порушення позивачем вимог підпункту 140.5.3 пункту 140.5 статті 140 Податкового кодексу України та заниження позивачем фінансового результату до оподаткування внаслідок заниження різниці на суму втрат від інвестицій. Також суди зазначили, що оскільки питання наявності чи відсутності випадків, що передбачають незастосування позивачем обліку інвестиції в асоційоване підприємство за методом участі в капіталі під час перевірки відповідачем не з`ясовувалася, то відповідно суди вважали, що під час розгляду справи відповідач всупереч статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України не довів протиправності обліку інвестиції позивача за собівартістю, а не методом участі в капіталі.
Щодо висновків контролюючого органу про завищення позивачем різниці, на які зменшується фінансовий результат на суму коригування резерву ЄСВ, суди вказали, що з урахуванням норм Податкового законодавства, яке діяло в періоді 2013 року - сума витрат по створенню резерву забезпечення виплат по індексації заробітної плати працівникам і колишнім працівникам за період з 2003 по 2010 роки не брала участь в обчисленні об`єкту оподаткування податком на прибуток. Таким чином, незалежно від визнання витрат, пов`язаних з коригуванням резерву під забезпечення виплат індексації заробітної плати працівникам і колишнім працівникам за період з 2003 по 2010 роки вплив на загальний показник податкової звітності відсутній.
10. В частині відмови в задоволення позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 15.06.2018 № 0002774712 в частині зменшення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на 1 422 860,00 грн та застосування штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 711 430,00 грн суди попередніх інстанцій дійшли висновку про обґрунтованість висновків контролюючого органу про завищення податкового кредиту внаслідок безпідставного включення до його складу суми ПДВ в розмірі 820 491,00 грн, яка на момент проведення перевірки не була підтверджена первинними документами (не надано документи під час перевірки) та про завищення податкового кредиту внаслідок невключення до його складу зареєстрованих розрахунків коригування, які відображають у податковій звітності зменшення компенсації вартості придбаних товарів у сумі 602 369 грн.
Короткий зміст вимог касаційних скарг
11. Не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій позивач подав касаційну скаргу, де посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14.02.2025 та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2025 щодо відмови в задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 15.06.2018 № 0002774712 в частині зменшення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на 1 422 860,00 грн та застосування штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 711 430,00 грн та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги Товариства.
12. Контролюючий орган не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій також подав касаційну скаргу, де посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14.02.2025, постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2025 та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Товариства.
13. Касаційний розгляд справи проведено в судовому засіданні в режимі відеоконференції відповідно до статей 195 та 344 Кодексу адміністративного судочинства України.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
14. Судами попередніх інстанцій встановлено, що фактичною підставою для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень - рішень, стали висновки контролюючого органу, викладені в акті перевірки від 21.05.2018 № 50/28-10-47-12/00191129, оформленого за результатами проведеної документальної планової виїзної перевірки ПАТ «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2015 по 31.12.2017, валютного законодавства за період з 01.01.2015 по 31.12.2017, вимог законодавства щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 по 31.12.2017, під час якої було виявлено порушення позивачем вимог:
1) пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, п. 138.1, 138.2 ст. 138, пп. 139.1.2 п. 139.1 ст. 139, пп. 140.5.3 п. 140.5 ст. 140 Податкового кодексу України, МСБО 18 «Дохід», в результаті чого занижено податок на прибуток в періоді, що перевірявся, на загальну суму 34 786 850грн, у тому числі: три квартали 2016 року у сумі 22 111 229 грн; 2016 рік у сумі 36 539 957 грн; 1 квартал 2017 року у сумі - 6 484 495 грн; півріччя 2017 року у сумі 13 457 399 грн; три квартали 2017 року у сумі -2 418 508 грн; 2017 рік у сумі -1 753 107 грн;
2) п.50.1 ст.50 Податкового кодексу України, наказу МФУ від 20.10.2015 № 897 «Про затвердження форми Податкової декларації з податку на прибуток підприємств» із змінами та доповненнями внаслідок чого занижено значення рядку 27 «збільшення (зменшення) податкового зобов`язання звітного (податкового періоду, що уточнюється» уточнюючої декларації з податку на прибуток підприємства за три квартали 2016 року, що призвело до заниження суми податку на прибуток у розмірі 16 986 522 грн;
3) пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, п. 138.1, 138.2 ст. 138, пп. 140.5.3 п. 140.5 ст. 140 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено від`ємне значення об`єкта оподаткування податком на прибуток за 2015 рік на 80 283 229 грн; 1 квартал 2016 року на 121 823 313 грн; півріччя 2016 року на 91 885 453 грн;
4) пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, п. 138.1, 138.2 ст. 138, п.п. 140.5.3 п. 140.5 ст. 140 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено від`ємне значення об`єкта оподаткування податком на прибуток в періоді, що перевірявся, на загальну суму 40 717 669 грн, у тому числі: 1 квартал 2017 року у сумі 40 717 669 грн;
5) п. 44.1 ст. 44, п. 192.1, п. 192.2, п. 192.3 ст. 192, п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст.198, п.200.1, п. 200.4 ст. 200, п. 201.10 ст. 201 Податкового Кодексу України, «Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість», затвердженого Наказом МФУ від 28.01.2016 №21, Наказом МФУ від 25.05.2016 №503 в результаті чого завищено податок на додану вартість, що підлягає бюджетному відшкодуванню у загальному розмірі 8 117 078 грн;
6) п.44.1 ст.44, п.192.1, п.192.2, п.192.3 ст.192, п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198, п.200.1, п. 200.4 ст.200, п.201.10 ст.201 Податкового Кодексу України, «Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість», затвердженого Наказом МФУ від 28.01.2016 №21, Наказом МФУ від 25.05.2016р №503 в результаті чого занижено податок на додану вартість, що підлягає бюджетному відшкодуванню у загальному розмірі 2 551 995 грн за лютий 2017 року.
На підставі висновків акту перевірки відповідачем прийнято оскаржувані у цій справі податкові повідомлення рішення від 15.06.2018 № 0002734712, № 0002744712, № 0002774712 та №0002754712.
Не погодившись з прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями позивач оскаржив їх в адміністративному порядку. Рішенням контролюючого органу № 27863/6/99-99-11-01-02-25 від 30.08.2018, наведені податкові повідомлення-рішення було залишено без змін. 
ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
15. Підставою касаційного оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій Товариство зазначило неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України - якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що суди першої та апеляційної інстанцій при прийнятті рішень не врахував відповідних висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 12.11.2018 у справі №806/434/16, від 24.01.2019 у справі №820/12113/15, від 12.02.2019 у справі №820/6512/16, що свідчить про неправильне застосування норм пунктів 44.6, 44.7 статті 44 Податкового кодексу України.
Неправильне застосування норм права, на переконання скаржника, полягає в тому, що судами не враховано, що норми податкового законодавства не обмежують період подання платником необхідних первинних документів лише часом проведення податкової перевірки, оскільки положення пункту 44.6 статті 44 Податкового кодексу України визначають статус показників податкової звітності, які не підтверджені необхідними документами під час перевірки, однак не обмежують право платника довести у судовому процесі обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, поданням виключно тих доказів, що надавались ним під час проведення податкової перевірки Право надавати заперечення щодо висновків податкового органу та долучати до матеріалів справи докази на підтвердження таких заперечень надається платнику як на усіх стадіях податкового контролю, так і на стадіях судового процесу, на яких допускається подання учасником процесу нових доказів. В іншому випадку, обмеження судом предмету дослідження призвело би до неповноти дослідження та порушення справедливого судового розгляду.
Таким чином, наявність у позивача відповідних первинних документів бухгалтерського обліку обумовлює безпідставність застосування до Товариства штрафних санкцій податковим повідомленням-рішенням від 15.06.2018 № 0002774712.
16. Підставою касаційного оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій контролюючий орган також зазначив неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України - якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Свої вимоги відповідач обґрунтовує тим, що суди першої та апеляційної інстанцій при прийнятті рішень не врахував відповідних висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 12.03.2021 у справі № 200/6316/19-а, від 31.10.2019 у справі № 804/20741/14, від 22.09.2022 №440/1390/20, від 28.07.2022 у справі № 804/4684/17 що свідчить про неправильне застосування судами норм матеріального права, а саме: пункту 44.1 статті 44, пунктів 198.1, 198.3 статті 198 Податкового кодексу України.
Так, проведеною перевіркою встановлено нереальність здійснення фінансово - господарських операцій позивача з контрагентами, у зв`язку з чим первинні документи, які посвідчують такі операції не мають сили первинних документів, і як наслідок позивачем неправомірно сформовано регістри бухгалтерського обліку та податкові звітність на підставі таких первинних документів.
Судами попередніх інстанцій, на переконання контролюючого органу, не було надано належної оцінки, доводам що стосуються факту спростування проведених господарських операцій позивача з контрагентами, з урахуванням висновків Верховного Суду у наведених вище справах, а саме: не можливості фактичного (реального надання послуг/виконання робіт виконання робіт, постачання ТМЦ) з урахуванням недостатньої кількості персоналу, робочого часу (відповідно до діючого трудового законодавства) та термінів виконання робіт, місця знаходження майна, обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, відсутність ділової мети при здійснені таких операцій.
Також в касаційній скарзі контролюючого органу наведено обставини щодо порушень Товариством вимог законодавства, що були встановлені під час проведення перевірки, зокрема:
- в порушення підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134, пунктів 138.1, 138.2 статті 138 Податкового кодексу України, Товариством занижено різниці, що виникають відповідно до Податкового кодексу України (код рядка декларації з податку на прибуток - 03 РІ) на суму амортизації основних засобів та нематеріальних активів за період з 01.01.2015 по 31.12.2017 року всього у сумі 140 143 606,00 грн.
- в порушення підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134, підпункту 140.5.3 пункту 140.5 статті 140 Податкового кодексу України занижено різниці, на які збільшується фінансовий результат, на суму втрат від інвестицій в ТОВ «Приазовський ГЗК» (код ЄДРПОУ 32295521) за 2015 рік на суму 13 461 183,00 грн.
- в порушення підпункту 139.1.2 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України позивачем безпідставно завищено різниці, на які зменшується фінансовий результат, на суму коригування резерву ЄСВ, що призвело до заниження об`єкту оподаткування з податку на прибуток за 2017 рік на суму 6 811 417 грн.
При цьому в наведеній частині допущених позивачем, на думку контролюючого органу, порушень відповідач не зазначає, які норми права застосовані судами неправильно, як і не вказує та не посилається на жодну постанову Верховного Суду у подібних правовідносинах, де Судом по іншому застосовано норми права. Отже в цій частині відповідач не зазначив як підставу касаційного оскарження жодну з підстав передбачених частиною четвертою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
17. Товариством та контролюючим органом були надані відзиви на касаційні скарги.
ПОЗИЦІЯ СУДУ
Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої і апеляційної інстанцій
18. Відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Перевіривши доводи касаційних скарг, в межах касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України, а також, надаючи оцінку правильності застосування судами першої та апеляційної інстанції в судових рішеннях норм матеріального і процесуального права у спірних правовідносинах, Верховний Суд виходить з наступного.
19. Щодо касаційної скарги Товариства на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14.02.2025 та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2025 щодо відмови в задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 15.06.2018 № 0002774712 в частині зменшення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на 1 422 860,00 грн та застосування штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 711 430,00 грн Суд зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи позивач оскаржує повідомлення-рішення від 15.06.2018 №0002774712, яким зменшено суму бюджетного відшкодування з ПДВ у розмірі 8 117 078,00 грн та застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 4 058 539,00 грн.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 24.12.2020, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 24.05.2021, позов Товариства було задоволено частково.
Зокрема податкове повідомлення-рішення від 15.06.2018 № 0002774712 було визнано протиправними та скасовано в частині зменшення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на 6 694 218,00 грн та застосування штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 3 347 109,00 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Тобто податкове повідомлення-рішення від 15.06.2018 № 0002774712 в частині зменшення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на 1 422 860,00 грн та застосування штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 711 430,00 грн було визнано правомірним.
Постановою Верховного суду від 03.08.2023 у цій справі рішення судів попередніх інстанцій було скасовано в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 15.06.2018 № 0002734712, № 0002744712, № 0002774712 та в цій частині справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24.12.2020 та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 24.05.2021 залишено без змін.
Тобто Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 15.06.2018 № 0002754712 (в повному обсязі) та від 15.06.2018 №0002774712 щодо зменшення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на 1 422 860,00 грн та застосування штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 711 430,00 грн та в цій частині рішення судів попередніх інстанцій залишив без змін.
Наведене випливає як з резолютивної частини судового рішення так і з мотивувальної частини, де зазначено, що «З таких підстав, висновки судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 15.06.2018 № 0002774712 щодо зменшення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на 1422860,00 грн та застосування штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 711430,00 грн є правильними».
Таким чином у цій справі вже наявне рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24.12.2020, яке набрало законної сили, та яким визнано правомірним податкове повідомлення-рішення від 15.06.2018 № 0002774712 в частині зменшення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на 1 422 860,00 грн та застосування штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 711 430,00 грн.
Відтак, Донецький окружний адміністративний суд у рішенні від 14.02.2025 та Перший апеляційний адміністративний суд у постанові від 04.08.2025 безпідставно повторно надавали оцінку правовідносинам, що стали підставою для зменшення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на 1 422 860,00 грн, застосування штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 711 430,00 грн та, відповідно, помилково прийняли рішення в зазначеній частині.
Вказане свідчить про наявність підстав для скасування рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14.02.2025 та постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2025 щодо відмови в задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 15.06.2018 № 0002774712 в частині зменшення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на 1 422 860,00 грн та застосування штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 711 430,00 грн.
20. Щодо касаційної скарги контролюючого органу.
Верховний Суд зазначає, що касаційна скарга контролюючим органом подана на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України - якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
В обґрунтування касаційної скарги відповідач посилається не врахування судами попередніх інстанцій відповідних висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 12.03.2021 у справі № 200/6316/19-а, від 31.10.2019 у справі № 804/20741/14, від 22.09.2022 №440/1390/20, від 28.07.2022 у справі № 804/4684/17.
Всі вказані судові рішення та висновки Верховного Суду за результатами розгляду наведених справ стосуються виключно реальності господарських правовідносин, за результатами яких платниками податків було сформовано дані податкового обліку. 
Щодо інших порушень Товариством вимог законодавства, що були встановлені під час проведення перевірки (амортизація основних засобів та нематеріальних активів; різниці, на які збільшується фінансовий результат, на суму втрат від інвестицій в ТОВ «Приазовський ГЗК»; різниці, на які зменшується фінансовий результат, на суму коригування резерву ЄСВ) контролюючий орган в касаційній скарзі не зазначає, як підставу касаційного оскарження, жодну з підстав передбачених частиною четвертою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
З урахуванням наведеного та частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України Верховний Суд зазначає, що касаційному перегляду підлягають рішення судів попередніх інстанцій виключно в частині правовідносин що пов`язані з реальності господарських правовідносин.
21. Для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (пункт 44.1 статті 44 Податкового кодексу України).
Для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (пункт 44.1 статті 44 Податкового кодексу України).
Для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування (пункт 44.2 статті 44 Податкового кодексу України).
Відповідно до вимог пункту підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України Об`єктом оподаткування є, зокрема, прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.
Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: зменшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).
Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом зменшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: збільшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); зменшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).
Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.
Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.
Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду (пункт 198.3 статті 198 Податкового кодексу України).
Також пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України визначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.
Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для визначення об`єкту оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними документами, які відображають реальність таких операцій.
Згідно вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
При цьому слід зазначити, що в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції. Документи мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку.
Встановлюючи правило щодо обов`язкового підтвердження сум витрат та податкового кредиту, врахованих платником під час визначення об`єкту оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту з ПДВ відповідно, законодавець, безумовно, передбачає, що ці документи є достовірними, тобто операції, які вони підтверджують, дійсно мали місце.
Превалювання сутності над формою (операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми) як принцип бухгалтерського обліку, що закріплений в статті 4 Закону Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», так само характеризує і податковий облік.
Якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені для оформлення такої операції, не відповідають дійсності і не можуть бути підставою податкового обліку. Це відповідає і вимогам статті 75 Кодексу адміністративного судочинства України щодо достовірності доказів.
У справах, предмет спору в яких стосується правомірності відображення платником податків у бухгалтерському та податковому обліках фінансових показників господарських операцій, які, за висновком контролюючого органу, є нереальними (фіктивними), сталою є практика правозастосування Верховним Судом, яка, полягає в тому, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту та витрат наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання у своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податків господарських договорах, що має підтверджуватись первинними документами відповідно до вимог, встановлених правовими нормами, зокрема й щодо змісту (обов`язкових реквізитів).
Наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування податкового кредиту та витрат, якщо ж господарська операція фактично не відбулася, то платник податків не має права на податкову вигоду у вигляді податкового кредиту та/або врахування відповідних витрат при визначенні об`єкту оподаткування податком на прибуток.
Про необґрунтованість податкової вигоди можуть свідчити підтверджені доказами доводи контролюючого органу, зокрема щодо наявності таких обставин, як: неможливість реального здійснення операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності; відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, господарської діяльності у зв`язку з відсутності управлінського або технічного персоналу, основних фондів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів; облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов`язані з виникненням податкової вигоди, якщо для цього виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій; здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку; відсутність документів обліку, суттєві недоліки в заповненні таких документів, які не дають змоги ідентифікувати осіб, які брали участь у здійсненні господарської операції, не дають можливості встановити дійсний зміст та обсяг господарської операції, тощо.
Слід зазначити, що кожна з вказаних вище обставин не може бути самостійним беззаперечним свідченням (доказом) відсутності реального характеру господарських операцій, проте наявність таких обставин в сукупності, що має бути встановлено судом, може свідчити на користь висновку про неможливість фактичного проведення (вчинення) господарських операцій.
Також на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій платник податків повинен мати відповідні первинні документи, які мають бути належно оформленими, містити всі необхідні реквізити, бути підписані уповноваженими особами і які в сукупності із встановленими обставинами справи, зокрема, і щодо можливостей здійснення господарюючими суб`єктами відповідних операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна, обсягу матеріальних та трудових ресурсів, економічно необхідних для здійснення господарських операцій, мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що і є підставою для формування платником даних податкового обліку.
Отже, підсумовуючи наведене, Суд констатує, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування об`єкту оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.
Верховний Суд неодноразово висловлював аналогічні правові висновки, зокрема у постановах від від 26 лютого 2020 року у справі №826/1308/18), від 28 квітня 2020 року (справа № 826/15568/16), від 10 квітня 2020 року (справа №808/954/17), від 09 вересня 2021 року (справа №460/2315/19), від 26 вересня 2023 року (справа № 120/6732/22). 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 липня 2022 року у справі №160/3364/19 фактично підтвердила такі висновки, зазначивши, що визначальним для вирішення спорів про наявність податкових наслідків за результатами вчинення господарських операцій є дослідження сукупності обставин та первинних документів, які можуть як підтверджувати, так і спростовувати реальність господарських операцій. Самі по собі такі обставини, як-от: лише наявність вироку щодо контрагента платника податків; лише факт порушення кримінального провадження відносно контрагента та отримання під час таких свідчень особи щодо не прийняття участі у створенні і діяльності підприємства; лише податкова інформація щодо контрагентів по ланцюгу постачання; лише незначні помилки в оформленні первинних документів чи відсутність деяких із них - не є самостійними та достатніми підставами для висновку про нереальність господарських операцій. Водночас у сукупності з іншими обставинами справи наявність або відсутність таких документів чи обставин можуть свідчити на спростування або підтвердження позиції контролюючого органу.
Крім того, зробивши акцент на реальному здійсненні господарської операції як складової юридичного факту, що породжує у платника податків право на податковий кредит та на збільшення витрат, Велика Палата в вказаній постанові акцентувала увагу також на тому, що платник податків не може бути обмежений у використанні первинного документа для цілей податкового обліку в тому разі, якщо безпосередньо він не вносив до такого документа неправдиві (недостовірні) відомості. Всі негативні наслідки, пов`язані з недостовірністю даних, зазначених у первинному документі, мають покладатися виключно на ту особу, яка їх внесла. Якщо іншою особою були внесені до документа відомості щодо учасника господарської операції, який має дефекти правового статусу, то добросовісний платник податків, який скористався відповідним документом для підтвердження даних свого податкового обліку, не може зазнавати жодних негативних наслідків у тому разі, якщо інші обставини, зазначені в первинному документі, зокрема рух відповідних активів, мали місце. При цьому має враховуватися реальна можливість платника податків пересвідчитися у тому, чи були достовірними відомості, що внесені до первинного документа його контрагентом.
Таким чином, сам собою факт використання первинних документів з недостовірними даними для підтвердження обставин здійснення господарської операції не повинен автоматично вказувати на безпідставність даних податкового обліку. Натомість контролюючий орган має довести, що платник податків, приймаючи від контрагентів та використовуючи певні документи для цілей податкового обліку, діяв нерозумно, недобросовісно або без належної обачності. А це також пов`язано з фактичною можливістю й економічною доцільністю перевірки самим платником податків достовірності відомостей, які були включені до первинних документів. Мають бути наявні докази того, що розумними заходами добросовісний платник податків міг перевірити правдивість відповідних документів, а також мав достатні підстави, діючи з належною обачністю, для обґрунтованих сумнівів у їх змісті.
При цьому у постанові Великої Палати Верховного Суду також зроблено висновки про те, що під час вирішення спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, необхідно враховувати, що відповідно до вимог частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Отже, наявність у платника податків первинних документів в підтвердження задекларованих сум витрат та податкового кредиту, є підставою для врахування таких при формування доходів та одержання податкової вигоди у вигляді податкового кредиту, якщо контролюючий орган не встановив і не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні, суперечливі або ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.
У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків сформував дані податкового обліку, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду та з огляду на положення статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України обставини підлягають встановленню адміністративними судами під час розгляду відповідних спорів по суті на підставі всіх належних і допустимих доказів, причому жоден з доказів не має наперед установленої сили, у тому числі будь-які дані, отримані в межах кримінальних проваджень. Ці дані підлягають ретельній перевірці безпосередньо судом, що розглядає справу, в силу офіційності з`ясування обставин справи, а також якщо платник податків обґрунтовано заперечує достовірність відповідних даних.
Таким чином, на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій, враховуючи специфіку таких операцій та договорів, що їх регламентують, Товариство повинно мати відповідні належно оформлені первинні документи, які в сукупності з встановленими обставинами мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що є підставою для формування платником податкового обліку.
Крім того, при вирішенні податкових спорів Суд враховує презумпцію добросовісності платника податків за якою передбачається економічна виправданість дій платника, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди та достовірність у бухгалтерській та податковій звітності платника.
Згідно доктрини реальності господарської операції, яка застосовується у судовій практиці Верховного Суду, наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів.
Нормами Податкового кодексу України презюмується вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків, як обов`язкова ознака господарської операції.
Як встановлено судами та вбачається з акту перевірки підставами для невизнання контролюючим органом формування позивачем об`єкту оподаткування податком на прибуток, а також податкового кредиту з податку на додану вартість за господарськими операми з контрагентами ТОВ «ТЕПЛО ЕНЕРГО КОМПЛЕКТ Україна», ТОВ «ДОН ФЕРУМ ГРУПП», ТОВ ТД «МІЖГАЛУЗЕВИЙ РЕГІОН», ТОВ «ПРОМЕКСІМ-ДОНЕЦЬК», ПВП «РЕМПУТЬСЕРВІС», ТОВ «ПРОМХІМТЕХ ЛТД», ПП «ВКФ «АЗОВГІДРОСЕРВІС», ТОВ «ПРОДОН», ТОВ «ХЗМІ "ВЕКТОР», ТОВ «УКРМЕХЦЕНТР», ТОВ «КЕРАМТЕХ ЛТД», ТОВ «ПРОМТЕХПЛЮС», ТОВ «ХІМТРЕЙД», ТОВ «БМК АКЦЕПТ-БУД», ТОВ «КРОК», ТОВ «ЛУВД», ПП «АСКОНА», ТОВ «ІНВЕСТХОЛДИНГ», ТОВ «КРИВБАСОБЛАДНАННЯ», ТОВ «ТМС 2012», ТОВ «ТПП «ПАРТНЕР», ТОВ «НВО «РЕДУКТОР-КОМПЛЕКТ», ТОВ «ВАДІ 2012», ТОВ «СПРІД», ТОВ «ТД ІНВАР» слугував висновок про відсутність реальності господарських операцій з огляду на недоліки в заповненні ТТН (заначено не повну адресу навантаження), не можливість фактичного (реального) надання послуг/виконання робіт, постачання ТМЦ вказаними контрагентами з урахуванням недостатньої кількості персоналу, робочого часу (відповідно до діючого трудового законодавства) та терміну виконання таких робіт, місця знаходження майна, обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, відсутність ділової мети при здійснені таких операцій, наявність кримінальних проваджень.
Зі змісту судових рішень вбачається, що суди попередніх інстанцій, під час нового розгляду справи встановили, у який спосіб здійснювалися господарські операції між Товариством та всіма контрагентами, дослідили документи, які такі операції підтверджують. 
Так, на підставі досліджених документів, які, згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України, є підставою для податкового обліку, встановлено, що надані позивачем документи (договори, специфікації, видаткові накладні, товарно - транспортні накладні, платіжні доручення, експрес накладні, сертифікати якості, сертифікати відповідності, технічні паспорти, акти приймання обладнання, акти наданих послуг, актами виконаних будівельних робіт, акти приймання виконаних будівельних робіт (КБ-2в), довідки про вартість виконаних робіт, відомості ресурсів, прибуткові ордери, квитанції по зважуванню, квитанції та акти про отримання вантажу) містять достатні дані про зміст та обсяг господарських операцій, їх учасників, дату і місце їх складання, а отже підтверджують фактичне здійснення спірних господарських операцій з придбання позивачем товару. Також на підтвердження реальності здійснення операцій до матеріалів справи долучено оборотно-сальдові відомості, договори на перевезення.
На підтвердження подальшого фактичного руху товару, його подальшого використання позивачем у власному виробництві позивачем надано наступні докази: накладні на відпуск ресурсів на виробництво рідкої сталі, рапорти виробництва, акти звірки взаєморозрахунків за період з 01.11.2015 по 31.12.2017, тощо.
Слід зазначити, що суди першої та апеляційної інстанцій дослідили документи щодо кожної окремої господарської операції в розрізі кожного контрагента.
Також досліджено та встановлено факти оприбуткування придбаного позивачем товару, а також використання придбаного товару у власній господарській діяльності позивача, зокрема у виробництві продукції та її подальшої реалізації.
При цьому контролюючим органом не надано допустимих та достовірних доказів, а судами під час розгляду справи не було встановлено, що відомості, які містяться в первинних документах, що були надані позивачем, є неповними, недостовірними, суперечливими або такими ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.
Суди попередніх інстанцій надали правову оцінку й іншим доводам контролюючого органу, з якими останній пов`язував нереальність господарських операцій.
Як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, а саме з акту перевірки, контролюючий орган дійшов висновку про нереальність господарських операцій на підставі аналізу зібраної та опрацьованої узагальненої податкової інформації наявної в інформаційно - аналітичних ресурсах ДПС, відповідно до якої контрагенти позивача не мають трудових та матеріально - технічних ресурсів для проведення відповідних господарських операцій, а також не встановлено виробників товарів по ланцюгу постачання. 
Суди попередніх інстанцій оцінили наведені відповідачем доводи та дійшли правильного висновку, що сама по собі зібрана податкова інформація не є достатньою підставою для висновку про неможливість реального здійснення господарських операцій.
Вказана позиція неодноразово була висловлена Верховним Судом, зокрема в постановах від 03.10.2019 у справі № 811/3223/14, від 16.04.2020 у справі №810/3443/18, від 30.09.2021 у справі №400/1986/19 та фактично відповідає і позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 07 липня 2022 року (справа №160/3364/19), відповідно до якої податкова інформація, на підставі якої контролюючий орган робить висновки про відсутність у контрагентів трудових та матеріальних ресурсів, носить інформативний характер. Посилання контролюючого органу на таку інформацію, як критерій оцінки реальності господарських операцій, є безпідставними, оскільки така інформація не відповідає критерію юридичної значимості, не є допустимим і достовірним доказом у розумінні процесуального закону та сама собою не доводить та не може свідчити про наявність податкових правопорушень.
Колегія суддів Верховного Суду зазначає, що відповідно до норм Податкового кодексу України податкова інформація є одним із джерел інформації, яке податкові органи можуть використовувати для здійснення своїх повноважень та функцій. При цьому, така інформація має бути підтверджена належними і допустимими доказами, зокрема, документами бухгалтерського і податкового обліку платника податку, його контрагента. Такі документи мають відображати зміст (суть) відносин між учасниками господарських операцій. Тобто узагальнена податкова інформація не є першоджерелом, а тому лише її наявність в розпорядженні контролюючого органу не є доказом недотримання платником вимог податкового законодавства.
Отримана відповідачем податкова інформація повинна оцінюватися у співвідношенні з первинною документацією. Така інформація носить виключно інформативний характер та сама по собі, окремо від інших доказів або за їх відсутності, не доводить наявності податкових правопорушень, на які посилається контролюючий орган.
Тому надаючи оцінку, зокрема інформації щодо кількості працівників, відомостям про задекларовані об`єкти оподаткування (наявності майна), відносно учасників попередніх ланцюгів постачань сировини для постачальників позивача, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що така не ґрунтується на безпосередньому документальному дослідженню умов здійснення господарської діяльності цих платників податків, а тому не може підтверджувати обставини, на які посилається контролюючий орган. 
Крім того на підтвердження вказаної інформації відповідачем не надано будь - яких належних, допустимих та достовірних доказів, як того вимагають приписи процесуального Закону.
Скаржник також наполягає на нереальності господарських операцій між позивачем та контрагентами з огляду на неврахування судами попередніх інстанцій обставин існування кримінальних проваджень відносно контрагентів позивача по ланцюгах постачання.
У постанові від 07 липня 2022 року у справі № 160/3364/19 Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок про те, що до постановлення вироку в межах кримінального провадження протокол допиту під час досудового розслідування не може вважатися належним доказом в адміністративному судочинстві. При цьому частиною четвертою статті 95 КПК України передбачено, що суд може обґрунтувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 255 цього Кодексу; суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
Судами у цій справі встановлено, що станом на час розгляду справи відповідачем не надано вироків чи постанов про закриття провадження з нереабілітуючих обставин у кримінальних справах на які посилається контролюючий орган. При цьому, обставини порушення кримінальних проваджень не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків господарських операцій проведених за участю такого господарюючого суб`єкта. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій та зазначає, що такий підхід до оцінки доводів контролюючого органу про існування кримінальних проваджень, в яких фігурують контрагенти платника податків, в повній мірі відповідає викладеній вище позиції Верховного Суду. Касаційна ж скарга не містить доводів, в чому полягає порушення судами правил оцінки доказів в цій частині.
Враховуючи вищевикладене колегія суддів зазначає, що під час розгляду справи відповідачем не надано до суду достатніх та належних доказів в підтвердження своїх доводів щодо відсутності реальності господарських операцій з огляду на наявність кримінальних проваджень щодо контрагентів, а отже у суду відсутні підстави для врахування зазначених доводів відповідача.
При цьому суди попередніх інстанцій не встановили, а відповідач не надав жодних доказів щодо наявності в діях позивача ознак неправомірності чи фактів узгодженості його дій з недобросовісними постачальниками з метою незаконного отримання податкових вигод або ж його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками товару від виконання податкових зобов`язань.
Підсумовуючи викладене, суд касаційної інстанції зазначає, що належних, допустимих та достовірних доказів в підтвердження посилань щодо нереальності спірних господарських операцій контролюючим органом надано не було, матеріали справи таких не містять. 
Контролюючим органом на виконання передбаченого частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язку не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені первинними документами, а також не надано жодних доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в таких документах є недостовірними. 
Контролюючим органом зроблено відповідні висновки на підставі аналізу інформації, а не доказів, інформація (без документального підтвердження), на яку посилається відповідач, як на підставу нереальності господарських операцій, не відповідає критерію юридичної значимості та не є допустимим та достовірним доказом в розумінні процесуального Закону. 
Висновки ж судів першої та апеляційної інстанцій є результатом оцінки наявних у їх розпорядженні доказів. Суд касаційної інстанції погоджується з ними, оскільки така оцінка здійснена з дотриманням вимог процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування всіх обстави справи на підставі належних та допустимих доказів.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
22. Наведене вище у сукупності дає підстави вважати, що судами першої та апеляційної інстанцій повно та всебічно встановлено фактичні обставини справи та надано об`єктивний та обґрунтований їх аналіз з урахуванням доводів сторін. 
Доводи касаційної скарги не спростовують правильних по суті висновків судів першої та апеляційної інстанцій та фактично зводяться до переоцінки обставин господарських операцій позивача з контрагентами проте положення статі 341 Кодексу адміністративного судочинства України не наділяють суд касаційної інстанції повноваженнями встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
23. Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги контролюючого органу, перевіривши повноту встановлення фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, враховуючи норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, дійшов висновку, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень в частині правовідносин щодо реальності господарських операцій позивача з контрагентами, суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які могли б бути підставою для скасування судових рішень, а тому касаційну скаргу Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків, утвореного на правах відокремленого підрозділу ДПС України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14.02.2025 та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2025 слід залишити без задоволення.
24. Також як вже було зазначено вище відсутні підстави і для задоволення касаційної скарги Товариства на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14.02.2025 та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2025 щодо відмови в задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 15.06.2018 № 0002774712 в частині зменшення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на 1 422 860,00 грн та застосування штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 711 430,00 грн. 
Однак наявні підстави для скасування рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14.02.2025 та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2025 в наведеній частині з огляду на наявність судового рішення у цій частині, яке набрало законної сили (рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24.12.2020, залишене без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 24.05.2021 та постановою Верховного Суду від 03.08.2023).
25. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України).
Керуючись статтями 195, 341, 344, 349, 350, 351, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд,
П О С Т А Н О В И В:
Касаційні скарги Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» та Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків, утвореного на правах відокремленого підрозділу ДПС України залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14.02.2025 та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2025 у справі №0540/9345/18-а щодо відмови в задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 15.06.2018 № 0002774712 в частині зменшення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на 1 422 860,00 грн та застосування штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 711 430,00 грн - скасувати.
В решті рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14.02.2025 та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2025 у справі №0540/9345/18-а залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Постанову в повному обсязі складено 25.06.2026.

Судді	І.Я.Олендер І.А. Гончарова   Р.Ф. Ханова