ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
28 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 347/2328/21
провадження № 51 - 4305 км 25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального
суду у складі
головуючого ОСОБА_1 , 
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
за участю:
секретаря судового
засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 19 серпня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020090000000550, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Косівського районного суду Івано-Франківської області від 31 березня 2025 року  ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено: - за ч. 1 ст. 364 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, з позбавленням права обіймати керівні посади в органах місцевого самоврядування на строк 3 роки, зі штрафом в розмірі 750 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 12 750 грн; - за ч. 1 ст. 366 КК (в редакції Закону № 1022-VIІI від 15 березня 2016 року) до покарання у виді штрафу у розмірі 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 4250 грн, з позбавленням права обіймати керівні посади в органах місцевого самоврядування на строк 3 роки. На підставі ст. 70 КК за сукупністю вчинених злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням, визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, з позбавленням права обіймати керівні посади в органах місцевого самоврядування на строк 3 роки, зі сплатою штрафу в розмірі 750 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 12 750 грн. Відповідно до ч. 5 ст. 74 КК звільнено ОСОБА_7 від відбуття призначеного покарання на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності.
Згідно з вироком суду  ОСОБА_7 протягом березня-серпня 2016 року, будучи службовою особою-Пістинським сільським головою, діючи в порушення вимог ст. 19 Конституції України, статей 12, 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 83 Земельного кодексу України, статей З, 22 Закону України «Про запобігання корупції», умисно, зловживаючи службовим становищем на користь третьої особи- ОСОБА_8 та використовуючи своє службове становище всупереч інтересам служби, підписав, погодив та видав документи, що слугували підставою відчуження земельної ділянки комунальної власності, а саме оформлення ОСОБА_8 права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2623684401:01:002:1007, площею 0,1040 га, цільове призначення якої «Для ведення особистого селянського господарства», що розташована по вул. Українська в с. Пістинь Косівського району Івано-Франківської області, що в свою чергу завдало істотної шкоди державним інтересам на суму 72 072, 00 грн.
Крім цього ОСОБА_7 10 червня 2016 року вніс до офіційного документа - Акту перенесення (встановлення) та узгодження зовнішніх меж земельної ділянки ОСОБА_8 по АДРЕСА_1 завідомо неправдиві відомості про те, що суміжним землекористувачем (Пістинською сільською радою) претензій при встановленні меж не виявлено, хоча достовірно знав про те, що поряд із обмірюваною земельною ділянкою проходить автомобільна дорога регіонального значення Р-24 сполученням «Татарів - Косів - Коломия - Борщів - Кам`янець-Подільський» і суміжним землекористувачем є Служба автомобільних доріг в Івано- Франківській області, а не сільська рада.
В подальшому ОСОБА_7 31 серпня 2016 року, діючи умисно, достовірно знаючи, що землями комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, є землі під автомобільними дорогами, видав ОСОБА_8 завідомо неправдиву довідку за № 1941, у якій були зазначені завідомо неправдиві відомості про те, що на земельну ділянку площею 1040 м2, яка знаходиться за вищевказаною адресою (частина якої розташована в смузі відведення автомобільної дороги загального користування державного значення Р-24 сполученням «Татарів - Косів - Коломия - Борщів - Кам`янець-Подільський» - права сторона) будь-які сервітути, обтяження чи обмеження не накладались, чим порушив п. б ч. 4 ст. 83 Земельного кодексу України.
Апеляційний суд ухвалою від 19 серпня 2025 року задовольнив апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 -адвоката ОСОБА_6 , скасував вирок Косівського районного суду Івано-Франківської області від 31 березня 2025 року, та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК закрив кримінальне провадження №12020090000000550 за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. Вказує, що апеляційний суд, приймаючи рішення про задоволення апеляційної скарги сторони захисту, частково відобразив в ухвалі докази, які містяться у вироку, даючи їм іншу оцінку в супереч ст. 23 КПК їх безпосередньо не дослідив. Зазначає, що поза увагою суду апеляційної інстанції залишилось те, що місце розташування земельної ділянки, яка безпосередньо знаходиться біля автомобільної дороги регіонального значення Р-24 та побудована на вищевказаній земельній ділянці капітальна споруда у вигляді автомобільної естакади, свідчить про те, що суміжним землекористувачем даної ділянки є Служба автомобільних доріг в Івано-Франківській області, що в свою чергу спростовує висновки апеляційного суду про відсутність в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК. Зазначає, що висновки апеляційного суду про те, що місцевим судом не встановлено розмір істотної шкоди завданої державним інтересам злочинними діями ОСОБА_7 станом на момент вчинення злочину, який було вчинено протягом березня-серпня 2016 року зроблені без врахування висновку експерта від 21 березня 2021 року № СЕ- 19/109/14/5/-1361ЦЗ/20. У зв`язку із тим, що державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 2623684401:01:002:1007 площею 0,1040  га відбулася 16 лютого 2018 року, а відомості до реєстру внесено 21 лютого 2018 року, визначення вартості земельної ділянки можливо надати тільки на дату її державної реєстрації, а саме 16 лютого 2018 року.
В запереченнях на касаційну скаргу захисник просить залишити її без задоволення, а ухвалу апеляційного суду-без зміни.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити. Захисник заперечував проти її задоволення.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Статтею 412 КПК передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 418, ст. 419 КПК судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380цього Кодексу, ухвала суду апеляційної інстанції, окрім іншого, має містити встановлені судом апеляційної інстанції обставини з посиланням на докази, а також мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, мотивів, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався. При скасуванні або зміні судового рішення в ухвалі має бути зазначено, які статті закону порушено та в чому саме полягають ці порушення або необґрунтованість вироку чи ухвали.
Згідно зі ст. 417 КПК, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.
На підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК кримінальне провадження закривається, якщо не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.
Рішення апеляційного суду про скасування обвинувального вироку та закриття кримінального провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст.284, ст.417 КПК має містити встановлені судом першої інстанції обставини, аналіз доказів, які судом першої інстанції були покладені в основу обвинувального вироку та відповідна власна оцінка, переоцінка таких доказів, у випадку, якщо суд апеляційної інстанції дійде висновку, що судом першої інстанції помилково було враховано той чи інший доказ як такий, що підтверджує вину особи, так і висновки щодо належності та допустимості доказів, які, на думку апеляційного суду, не є такими. Дотримання принципу безпосередності дослідження доказів апеляційним судом в такому випадку є обов`язковим.
Безпосередність дослідження доказів означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним всіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів шляхом допиту обвинувачених, потерпілих, свідків, експерта, огляду речових доказів, оголошення документів, відтворення звукозапису і відеозапису тощо. Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами, здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у ч. 1 ст. 94 КПК, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.
Відповідно до ст. 23 КПК суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.
Згідно з ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Стаття 95 КПК встановлює, що суд може обґрунтувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу.
Про важливість дотримання принципу безпосередності дослідження доказів Верховний Суд неодноразово наголошував у своїх рішеннях.
Однак апеляційний суд при перегляді обвинувального вироку щодо ОСОБА_7 не дотримався наведених вимог закону та розглянув кримінальне провадження з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону (порушенням засади безпосередності дослідження доказів), з огляду на таке.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції, проаналізувавши показання представника потерпілого, свідків та письмові докази, визнавши їх належними, допустимими, достовірними, взаємопов`язаними, а в їх сукупності достатніми для ухвалення обвинувального вироку, кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК, а саме зловживання службовим становищем, тобто умисне, з метою одержання неправомірної вигоди для іншої фізичної особи використання службовою особою службового становища всупереч інтересам служби, що завдало істотної шкоди державним інтересам, а також у службове підроблення, тобто видача службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів, внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей.
Не погодившись із таким рішенням суду першої інстанції, захисник подав апеляційну скаргу, в якій ставилося питання щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також вказував на те, що докази, на які посилається суд, не підтверджують винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК, просив скасувати вирок і закрити кримінальне провадження у зв`язку з недоведеністю винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 , дійшов висновку про обґрунтованість доводів, зазначених в апеляційній скарзі сторони захисту щодо непричетності винуватості ОСОБА_7 до вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень. У зв`язку з цим, суд апеляційної інстанції скасував вирок суду першої інстанції за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК та закрив кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК, через не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді й вичерпанням можливості їх отримати.
Зокрема апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції належним чином не встановив суб`єктивну та об`єктивну сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК, а стороною обвинувачення, як під час досудового розслідування так і в ході судового розгляду не надано доказів наявності у діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК, зокрема, умислу на вчинення злочину, всупереч інтересам служби.
Також колегія суддів вказала на те, що свідки, які були допитані в суді першої інстанції, повідомили про обставини процедури передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_8 , проте жоден із них не надав показань на підтвердження висунутого ОСОБА_7 обвинувачення за ч. 1 ст. 364 КК. 
Крім цього суд апеляційної інстанції зазначив, що судом першої інстанції не було встановлено і такий елемент складу злочину, як розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Апеляційний суд вказав, що обвинувачення за ч. 1 ст. 366 КК також не знайшло свого підтвердження, оскільки органом досудового розслідування не спростовані доводи ОСОБА_7 про те, що він не вносив неправдиві відомості до офіційних документів, так як діяв у відповідності до своїх повноважень та вважав, що вказані документи повністю відповідають вимогам проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки ОСОБА_8 , який було складено інженером-землевпорядником ОСОБА_9 .
Згідно аудіозапису судового засіданні апеляційного суду від 19 серпня 2025 року апеляційним судом було відмовлено у задоволенні клопотання сторони захисту про повторне дослідження письмових доказів. При цьому колегією суддів було лише досліджено надані стороною захисту копії документів: Лист Управління містобудування та архітектури від 23 квітня 2021 року №240/09.1-15 та інформацію Головного управління Держгеокадастру в Івано- Франківській області від 25 червня 2025 року №29-90.331-3071/0/2-25, та надану стороною обвинувачення копію ухвали Косівського районного суду Івано-Франківської області від 20 грудня 2021 року щодо ОСОБА_9 .
Разом із тим, апеляційний суд, не досліджуючи обставин кримінального провадження в порядку ч. 3 ст. 404 КПК, а саме без дослідження доказів, які були покладені місцевим судом в основу обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 364 КК та ч. 1 ст. 366 КК, не допитавши свідків, дійшов протилежного висновку, вказавши на відсутність в матеріалах провадження належних, допустимих й достатніх доказів винуватості ОСОБА_7 обвинуваченні, визнаному судом доведеним. 
Тобто, апеляційний суд, в порушення вимог ст. 23 КПК, фактично надав іншу оцінку обставинам кримінального провадження, ніж суд першої інстанції, без безпосереднього дослідження всіх доказів у справі.
Суд касаційної інстанції звертає увагу, що дійшовши висновку про закриття провадження саме на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК, тобто у зв`язку з недоведеністю в цілому винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, апеляційному суду необхідно було дослідити таку ж або більшу сукупність доказів, порівняно з місцевим судом.
З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що оскільки апеляційним судом всупереч вимогам статей 23 та 404 КПК не дотримано вимог засади безпосередності дослідження доказів, його висновок про невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК та про необхідність закриття щодо нього кримінального провадження є передчасним.
З огляду на встановлені порушення засади безпосередності дослідження доказів колегія суддів касаційного суду не має можливості перевірити інші доводи, наведені в касаційній скарзі прокурора.
Отже, під час розгляду справи судом апеляційної інстанції допущено порушення вимог кримінального процесуального закону, яке є істотним, оскільки ставить під сумнів законність і обґрунтованість судового рішення, що відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК є підставою для скасування такого рішення.
За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню із призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції, а касаційна скарга прокурора задоволенню частково.
Під час нового розгляду в суді апеляційної інстанції необхідно врахувати зазначене у цій постанові, перевірити всі доводи як апеляційної скарги сторони захисту, так і доводи касаційної скарги прокурора, дослідити обставини кримінального провадження, керуючись законом, оцінити кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності і взаємозв`язку, та ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення з дотриманням вимог статей 23, 370, 418, 419 КПК.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.
Ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 19 серпня 2025 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1  ОСОБА_2 ОСОБА_3