ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 травня 2026 року
м. Київ
справа № 757/35495/23-ц
провадження № 61-5717св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Сердюка В. В., Шиповича В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - держава Україна в особі Державної казначейської служби України,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва, у складі судді Григоренко І. В., від 03 червня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Невідомої Т. О., Нежури В. А., Соколової В. В., від 03 квітня 2025 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1. У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави Україна в особі Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ) про відшкодування шкоди.
2. Позовні вимоги ОСОБА_1обґрунтовані тим, що у справі 
№ 757/4091/20-ц рішенням Печерського районного суду м. Києва 
від 16 лютого 2021 року, зміненим постановою Київського апеляційного суду від 07 липня 2021 року, на його користь було стягнуто 20 000 грн на відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку ДКСУ.
3. 29 липня 2021 року Печерським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист № 757/4091/20-ц на примусове виконання постанови Київського апеляційного суду від 07 липня 2021 року, з яким позивач звернувся до ДКСУ.
4. У подальшому постановою Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі № 757/4091/20-ц касаційну скаргу позивача було частково задоволено, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 липня 2021 року в частині вирішення вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди змінено. Другий абзац резолютивної частини рішення суду першої інстанції викладено в такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 20 000 грн як відшкодування моральної шкоди». В іншій частині рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду залишені без змін.
5. 26 квітня 2023 року ДКСУ повернула стягувачу виконавчий лист, виданий 29 липня 2021 року, з підстав невідповідності виконавчого документа вимогам частини першої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».
6.  ОСОБА_1 вважає, що відповідач, повернувши виконавчий лист без виконання, порушив гарантоване Конституцією України право на виконання судового рішення, чим йому було завдано майнової і немайнової (моральної) шкоди.
7. На думку позивача, у разі належного виконання відповідачем рішення суду, він отримав би прибуток у розмірі 13% річних на суму стягнення 
(20 000 грн), починаючи з 27 квітня 2023 року до дня фактичного виконання судового рішення.
8. Крім того, на суму стягнення підлягають нарахуванню інфляційні втрати відповідно до офіційного індексу споживчих цін за вказаний період.
9. З огляду на характер порушеного права, обсяг, глибину й тривалість завданих душевних страждань, а також приниження авторитету держави та зменшення довіри до її здатності до належного урядування, вважав розумним і справедливим стягнення з відповідача 1 000 000 грн, як компенсацію моральної шкоди.
10. Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з держави Україна, в особі ДКСУ:
- на відшкодування упущеної вигоди 13% річних на суму 20 000 грн 
з 27 квітня 2023 року до дня фактичного виконання судового рішення у цій справі;
- інфляційний збитки на суму 20 000 грн з 27 квітня 2023 року до дня фактичного виконання судового рішення у цій справі;
- 1 000 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
Короткий зміст оскаржених судових рішень
11. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03 червня 
2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду 
від 03 квітня 2025 року, у задоволенні позову відмовлено.
12. Суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідач, повертаючи без виконання виконавчий лист у справі №757/4091/20-ц, діяв правомірно, не порушив прав позивача на виконання ухваленого на його користь судового рішення, а підстави для стягнення майнової та немайнової (моральної) шкоди з держави Україна на користь позивача відсутні.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
13. У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 червня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 квітня 2025 року, ухваливши нове судове рішення про задоволення позову.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
14. 03 травня 2025 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 червня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 квітня 2025 року.
15. Ухвалою Верховного Суду від 22 травня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , витребувано із суду першої інстанції матеріали справи, які у червні 2025 року надійшли до Верховного Суду.
16. Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2026 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
17. Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду 
від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16, від 16 листопада 2022 року у справі № 910/6355/20, 
від 12 червня 2024 року у справі № 756/11081/20, постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 
2019 року у справі № 390/34/17, від 11 листопада 2019 року у справі 
№ 337/474/14, від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16, від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16, від 05 грудня 2022 року у справі 
№ 214/7462/20, від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22, постановах Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 640/14909/16, 
від 06 лютого 2019 року у справі № 199/6713/14, від 22 травня 2019 року 
у справі № 686/20012/18, від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17, від 08 грудня 2022 року у справі № 370/2383/20, від 22 лютого 2023 року 
у справі № 203/798/20, від 01 березня 2023 року у справі № 496/1691/19, 
від 05 червня 2024 року у справі № 202/5012/21, від 22 січня 2025 року 
у справі № 381/1818/21, від 29 січня 2025 року у справі № 754/15605/23, 
від 05 березня 2025 року у справі № 125/1018/22 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
18. Крім того, вказує на порушення судами норм процесуального права та наявність передбачених пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підстав для скасування оскаржуваних судових рішень (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
19. Посилається на те, що перевірка виконавчого листа у справі 
№ 757/4091/20-ц на відповідність вимогам закону відбулась під час його прийняття до виконання у вересні 2021 року. Виконавчий лист був прийнятий до виконання і зарахований у відповідну чергу, тоді як органи казначейської служби не наділені повноваженнями здійснювати повторні перевірки на відповідність вимогам закону виконавчих листів, які вже тривалий час перебувають на виконанні.
20. Зауважує, що зміна судових рішень Верховним Судом у справі 
№ 757/4091/20-ц зводиться до виключення з резолютивної частини слів «шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку ДКСУ», що є несуттєвим уточненням, яке не впливає на зміст та обсяг предмета стягнення за рішенням суду.
21. Посилається на те, що виконавчий лист не визнавався таким, що не підлягає виконанню в судовому порядку, а зміна судового рішення судом вищої інстанції не є підставою для цього.
22. Вважає, що оскільки постановою Верховного Суду у справі 
№ 757/4091/20-ц його касаційну скаргу задоволено, то повернення виконавчого листа погіршує правове становище позивача як стягувача.
23. Звертає увагу, що ДКСУ фактично визнала таким, що не підлягає виконанню, і з надуманих підстав повернула стягувачу без виконання виконавчий лист, в якому саме ДКСУ є боржником, за відсутності відповідних для цього повноважень та за наявності безпосереднього конфлікту інтересів, коли боржник і фактичний виконавець збігаються в одній особі. Наведене свідчить, що відповідач діяв завідомо протиправно та у власних інтересах на шкоду позивачу.
24. Стверджує, що суди попередніх інстанцій залишили поза увагою той факт, що виконавчий лист у справі № 757/4091/20-ц, на час розгляду справи судом першої інстанції не був виданий, незважаючи на неодноразові звернення позивача. Виконавчий лист було видано лише у серпні 2024 року, що призвело до додаткової затримки у виконанні, тому держава унеможливила своєчасне виконання рішення суду у справі № 757/4091/20-ц і тим самим грубо порушила конституційне право позивача на виконання судового рішення, а поведінку відповідача (держави Україна) не можна вважати правомірною.
25. Не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що упущена вигода не підлягає відшкодуванню, а також з висновками про те, що протиправність дій заподіювача шкоди має бути встановлена виключно судовим рішенням.
26. Наполягає, що позивач повинен довести наявність шкоди та причинний зв`язок, а відповідач - відсутність протиправності та вини. У цій справі тягар доказування правомірності поведінки покладено на відповідача, а заподіяння моральної шкоди протиправною поведінкою державного органу - презюмується.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
27. У червні 2025 року ДКСУ подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржених судових рішень, просить касаційну скаргу залишити без задоволення. Зауважує, що після зміни Верховним Судом резолютивної частини рішення суду першої інстанції у справі № 757/4091/20-ц, виконавчий лист про стягнення коштів на користь позивача став не відповідав вимогам, передбаченим Законом України «Про виконавче провадження». Стверджує, що боржником за виконавчим документом є держава Україна, а не ДКСУ, як окрема юридична особа. Позивач не оскаржував дії ДКСУ і незаконність цих дій не була встановлена.
Інші процесуальні звернення, поданні до Верховного Суду
28. У червні 2026 року ОСОБА_1 подав додаткові пояснення, які не можуть бути враховані Верховним Судом, оскільки за своїм змістом фактично є доповненням до касаційної скарги, які подані поза межами строку, визначеного частиною першою статті 398 ЦПК України.
Обставини справи, встановлені судами
29. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 лютого 
2021 року у справі № 757/4091/20-ц частково задоволено позов ОСОБА_1 до держави України в особі Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, ДКСУ про відшкодування шкоди, заподіяної протиправною бездіяльністю. Стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку ДКСУ на користь ОСОБА_1 1 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
30. Постановою Київського апеляційного суду від 07.07.2021 року у справі № 757/4091/20-ц апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 лютого 2021 року змінено в частині задоволених вимог про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральної шкоди, збільшивши її розмір до 20 000 грн.
31. 29 липня 2021 року Печерським районним судом м. Києва видано виконавчий лист у справі № 757/4091/20-ц.
32. 29 липня 2021 року ОСОБА_1 направив до ДКСУ заяву про прийняття до виконання виконавчого листа з примусового виконання рішення суду та оригінал виконавчого листа № 757/4091/20-ц, виданого Печерським районним судом м. Києва.
33. Листом від 07 вересня 2021 року Головне управління ДКСУ у м. Києві направило заяву ОСОБА_1 з оригіналом виконавчого листа виданого Печерським районним судом м. Києва 29 липня 2021 року, до ДКСУ для здійснення заходів, передбачених Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845.
34. Постановою Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі 
№ 757/4091/20-ц касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 лютого 2021 року в незміненій під час апеляційного перегляду частині та постанову Київського апеляційного суду від 07 липня 2021 року в частині вирішення вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди змінено, викладено абзац другий резолютивної частини рішення суду першої інстанції в такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди грошові кошти у розмірі 20 000 грн». В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 лютого 
2021 року в незміненій під час апеляційного перегляду частині та постанову Київського апеляційного суду від 07 липня 2021 року залишено без змін.
35. ДКСУ листом від 26 квітня 2023 року повернуло ОСОБА_1 виконавчий лист № 757/4091/20-ц, виданий Печерським районним судом 
м. Києва 29 липня 2021 року, вказавши, що виконавчий документ не відповідає вимогам частини першої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
36. Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
37. Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
38. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
39. Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 
2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
40. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).
41. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
42. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України).
43. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша статті 1174 ЦК України).
44. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків та відшкодування моральної шкоди.
45. Отже підставою для відшкодування шкоди завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування чи їх посадовою особою є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу (посадової особи), наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.
46. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості під час покладення на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.
47. Причинний зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.
48. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли конкретна поведінка стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).
49. Вказане узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду в постановах від 12 березня 2019 року в справі № 920/715/17, від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17.
50. Частиною другої статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
51. Згідно з пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.
52. Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 1291 Конституції України). 
53. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
54. Відповідно до частини 2 статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, рішення про стягнення коштів за час роботи стягувача на посаді помічника-консультанта народного депутата України, у тому числі при звільненні з такої посади, виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.
55. Згідно з пунктом 9 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, орган Казначейства повертає виконавчий документ стягувачеві у разі, коли виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим Законом України «Про виконавче провадження».
56. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому документі зазначаються резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень.
57. У справі, яка переглядається, позивач пов`язував завдання йому шкоди з тим, що внаслідок повернення ДКСУ виконавчого документа, виданого судом у справі № 757/4091/20, було порушено його гарантоване право на виконання рішення суду і завдано майнової та моральної шкоди.
58. Водночас суди попередніх інстанцій, встановивши, що ДКСУ при повернені без виконання виконавчого листа у справі № 757/4091/20 діяла правомірно, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення цього позову.
59. Колегія суддів погоджується з цими висновками, оскільки після зміни Верховним Судом резолютивної частини судового рішення у справі 
№ 757/4091/20-ц, раніше виданий виконавчий лист не відповідав вимогам, передбаченим Законом, а саме пункту 5 частини першої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».
60. За цих обставин суди попередніх інстанцій обґрунтовано вказали, що дії щодо повернення виконавчого документа стягувачу були вчинені ДКСУ у відповідності до норм чинного законодавства.
61. Посилання заявника на те, що перевірка виконавчого листа, виданого у справі № 757/4091/20-ц, на відповідність вимогам закону відбулась під час його прийняття до виконання у вересні 2021 року, не спростовує того факту, що після зміни Верховним Судом у січні 2023 року резолютивної частини судових рішень судів попередніх інстанцій у справі № 757/4091/20-ц, вона не відповідала змісту резолютивної частини зазначеної у виконавчому листі виданому 29 липня 2021 року.
62. ДКСУ при поверненні виконавчого документа не уповноважена надавати оцінку змінам, внесеними судом вищої інстанції, до резолютивної частини судового рішення, яке підлягає виконанню.
63. Доводи касаційної скарги про те, що ДКСУ, повертаючи виконавчий лист, діяла у власних інтересах на шкоду позивачу, є помилковими, оскільки за виконавчим документом, виданим у справі № 757/4091/20-ц, боржником є держава Україна, а не ДКСУ, як окрема юридична особа.
64. Верховний Суд у постанові від 25 січня 2023 року, змінюючи резолютивну частину рішення суду у справі № 757/4091/20-ц, вказав, що держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, на що суди уваги не звернули та зробили помилковий висновок про стягнення моральної шкоди шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунка ДКСУ.
65. Такі зміни у резолютивній частині рішення суду не можна вважати несуттєвими.
66. Твердження заявника щодо помилковості висновків судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для відшкодування упущеної вигоди, є необґрунтованими.
67. По-перше, як вже було зазначено, судами правильно встановлено відсутність підстав для визнання дій ДКСУ при поверненні виконавчого документа, виданого у справі № 757/4091/20-ц, неправомірними.
68. По-друге у цій справі:
- суди не встановили і матеріали справи не містять доказів взаємозв`язку виплат з депозитного рахунку позивача із неперерахованими йому коштами у сумі 20 000 грн на виконання судового рішення у справі 
№ 757/4091/20-ц, які б свідчили про наявність різниці між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим доходом та вже наявним майном позивача;
- позивач не довів, що міг і повинен був отримати доходи понад 
20 000 грн у разі перерахування відповідачем 20 000 грн на виконання судового рішення у справі № 757/4091/20-ц, але з вини ДКС України такі кошти (упущену вигоду) не отримав, а саме лише посилання на абстрактну можливість їх отримання не свідчить про наявність упущеної вигоди.
69. Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеними у постанові 
від 02 березня 2026 року у справі № 757/34767/23 за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про відшкодування шкоди.
70. Повернення виконавчого документу, з метою його оформлення відповідно до вимог закону, не позбавляє стягувача права на одержання присудженого йому за рішенням суду.
71. Щодо доводів позивача про те, що виконавчий документ, виданий у справі № 757/4091/20-ц, тривалий час перебуває на виконанні, у тому числі через те, що новий виконавчий лист було видано у серпні 2024 року, а держава унеможливила своєчасне виконання рішення суду, колегія суддів звертає увагу, що ці обставини не були підставою для звернення до суду у розглядуваній справі і суди попередніх інстанцій цим обставинам оцінки не надавали.
72. Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
73. У випадку, якщо позивач вважає, що йому завдано шкоди іншими рішеннями, діями чи бездіяльністю, аніж ті, які були предметом судового розгляду у цій справі, він не позбавлений права на звернення до суду з відповідним позовом.
74. Помилкові посилання апеляційного суду на те «… що у випадку незгоди з діями казначейства, позивач мав можливість оскаржити такі дії в адміністративному або цивільному порядку, однак не скористався цим правом. Відтак, твердження про протиправну бездіяльність органу є необґрунтованими», не призвели до неправильного вирішення справи.
75. За встановлених обставин, висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16, від 16 листопада 2022 року у справі № 910/6355/20, від 12 червня 2024 року у справі № 756/11081/20, постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 
2019 року у справі № 390/34/17, від 11 листопада 2019 року у справі 
№ 337/474/14, від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16, від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16, від 05 грудня 2022 року у справі 
№ 214/7462/20, від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22, постановах Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 640/14909/16, 
від 06 лютого 2019 року у справі № 199/6713/14, від 22 травня 2019 року 
у справі № 686/20012/18, від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17, від 08 грудня 2022 року у справі № 370/2383/20, від 22 лютого 2023 року 
у справі № 203/798/20, від 01 березня 2023 року у справі № 496/1691/19, 
від 05 червня 2024 року у справі № 202/5012/21, від 22 січня 2025 року 
у справі № 381/1818/21, від 29 січня 2025 року у справі № 754/15605/23, 
від 05 березня 2025 року у справі № 125/1018/22, на які заявник посилається у касаційній скарзі.
76. Інші доводи касаційної скарги переважно спрямовані на необхідність Верховному Суду здійснити переоцінку доказів у справі, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції, визначені статтею 400 ЦПК України.
77. Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц).
78. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (зокрема рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.
79. Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija 
v. Spain від 09 грудня 1994 року, заява № 18390/91, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
80. Оскаржені судові рішення є достатньо вмотивованими та містять висновки судів щодо питань, які мають значення для вирішення справи.
81. Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
82. Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду - без змін.
83. Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
84. Колегією суддів також не встановлено підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, як того просив заявник у касаційній скарзі.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 червня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 квітня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді: 	Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Сердюк В. В. Шипович