ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА	

справа № 753/21495/21
провадження № 2/753/1203/25
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2025 року Дарницький районний суд м. Києва у складі головуючого судді Якусика О.В., за участю секретаря судового засідання Гайової С.Г., представника позивача - адвоката Даниленка П.О., відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача - адвоката Вітра В.М., розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Куксова Марія Сергіївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лазарєва Людмила Іванівна, про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2021 року адвокат Даниленко П.О., який представляє інтереси ОСОБА_2 , звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить визнати недійсним заповіт від 12 квітня 2021 року, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Людмилою Іванівною, зареєстрований в реєстрі за №744, відповідно до якого все своє майно ОСОБА_3 заповів ОСОБА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний заповіт ОСОБА_3 не підписував або підписав під тиском з боку відповідача, оскільки мав борг перед нею, а отже волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 25 жовтня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 753/21495/21 за правилами загального провадження, призначено справу до розгляду. 
28 липня 2022 року представник позивача подав заяву про зміну (доповнення) підстав позову, зазначивши, що під час складання заповіту ОСОБА_3 внаслідок хвороби міг перебувати у стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 14 вересня 2022 року у зв`язку з витребуванням доказів відкладено розгляд справи на 10 листопада 2022 року.
10 листопада 2022 року розгляд справи відкладено на 08 грудня 2022 року.
08 грудня 2022 року розгляд справи відкладено на 24 лютого 2023 року.
19 грудня 2022 року від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лазарєвої Л.І. надійшов лист, в якому вказує про неможливість надання оригіналів документів, посилаючись на те, що документи містять охоронювану законом таємницю, та можуть бути надані лише на виконання вимог ухвали слідчого судді на підстав ст. 163 КПК України. Одночасно надала копії документів.
03 січня 2023 року від Міністерства закордонних справ України надійшли документи на виконання вимог ухвали суду.
Ухвалами Дарницького районного суду міста Києва від 24 лютого 2023 року та 04 травня 2023 року у зв`язку з витребуванням доказів відкладено розгляд справи.
24 травня 2023 року від Печерської районної в місті Києві державної адміністрації та Білоцерківської міської ради надійшли документи на виконання вимог ухвали суду.
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 07 липня 2023 року призначено у цивільній справі № 753/21495/21 посмертну судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, провадження на час проведення судової експертизи зупинено.
16 січня 2024 року до суду надійшов висновок судового експерта від 09 січня 2024 року.
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 22 січня 2024 року поновлено провадження у справі, підготовче засідання призначено на 07 лютого 2024 року.
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 07 лютого 2024 року призначено у цивільній справі № 753/21495/21 посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Державній установі «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України», провадження на час проведення судової експертизи зупинено.
06 травня 2025 року від експертів надійшла справа з висновком експертів.
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 12 травня 2025 року поновлено провадження у цивільній справі № 753/21495/21 та призначено підготовче судове засідання на 11 червня 2025 року.
Сторони у підготовче засідання 11 червня 2025 року не прибули, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, до початку засідання представник відповідача - адвокат Вітер В.М. подав заяву, в якій він просив провести підготовче засідання за відсутності відповідача та його представника, не заперечував щодо закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті, одночасно просив залишити без розгляду та відкликав заяву про виклик свідків від 08 лютого 2022 року, від позивача та третьої особи 2 до початку засідання надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, третя особа 1 про причини неявки суд не повідомила.
Ухвалою суду від 11 червня 2026 року підготовче провадження у справі № 753/21495/21 закрито, призначено справу до судового розгляду по суті на 17 липня 2026 року.
17 липня 2025 року представник позивача - адвокат Даниленко П.О. подав клопотання, у якому просив викликати у судове засідання судових експертів Ревенка О.А., Васильєву Н.Ю., Демідову І.А., яке мотивоване тим, що у сторони позивача виникли питання щодо причинно-наслідкового зв`язку між відомостями, отриманими при дослідженні подих на експертизу об`єктів, що стосуються психічного стану особи в їх співвідношенні із обґрунтуванням та поясненням даних про психічний стан особи та фактів, які встановлені та виявлені при дослідженні об`єктів експертизи.
Ухвало суду, занесеною до протоколу судового засідання 17 липня 2025 року, відмовлено у задоволенні вказаного клопотання.
17 липня 2025 року суд розглянув справу по суті і відклав проголошення судового рішення до 29 липня 2025 року.
Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, дійшов таких висновків.
Як встановив суд, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджуються копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 27 квітня 2021 року.
12 квітня 2021 року ОСОБА_3 склав заповіт, відповідно до якого на випадок своєї смерті заповів все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті та на що він по закону буде мати право заповів ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Після смерті ОСОБА_3 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М.С. відкрита спадкова справи № 116/2021, відповідно до матеріалів якої спадщину, що відкрилася після смерті ОСОБА_3 прийняли ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . 
Посилаючись на те, що (1) підписуючи заповіт від 12 квітня 2021 року ОСОБА_3 перебував під тиском з боку ОСОБА_1 , боржником якої він був, (2) в момент підписання заповіту він або перебував у стані сильного душевного хвилювання через тиск з боку особи, на користь якої його було складено, або документи взагалі підписав хтось інший замість нього, (3) під час складення заповіту ОСОБА_3 міг перебувати у стані, коли він не міг розуми значення своїх дій та керувати ними, донька ОСОБА_3 - ОСОБА_2 просить визнати цей заповіт недійсним.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої цієї статті).
Відповідно до статті 1233 ЦК України, заповітом є розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (частина перша стаття 1235 ЦК України).
Згідно з частиною другою статті 1236 ЦК України, заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.
Загальні вимоги до форми заповіту встановлені статтею 1247 ЦК України. Заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.
Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів (частина перша статті 1248 ЦК України).
Підстави недійсності заповіту визначені статтею 1257 ЦК України, згідно з якою заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.
Частиною другою цієї статті визначено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах (частина четверта статті 1257 ЦК України).
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач, як на підставу для визнання заповіту недійсним, посилається на те, що він був вчинений ОСОБА_3 під тиском з боку ОСОБА_1 , боржником якої він був, у стані сильного душевного хвилювання через такий тиск, у стані, коли він не міг розуми значення своїх дій та керувати ними. Також позивач стверджував, що заповіт не був підписаний ОСОБА_3 . 
Суд зауважує, що стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним.
Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).
Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі (відповідна правова позиція Верховного Суду викладена у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 515/1104/17).
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені у статті 203 ЦК України.
Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (стаття 203 ЦК України).
Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Таким чином, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його волі.
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (постанова Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17, постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22).
Оскільки заповіт за своєю правовою природою є одностороннім правочином фізичної особи, що полягає в її особистому розпорядженні на випадок своєї смерті, та яке відповідає внутрішній волі самого заповідача, то при складанні заповіту заповідач керується виключно своїми міркуваннями та інтересами та не має обов`язку брати до уваги ні думку спадкоємців, зазначених у заповіті, ні інших сторонніх осіб.
Згідно з частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України, головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та яких саме.
У пункті 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 16 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.
Суд може визнати заповіт недійсним, якщо буде встановлено, волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, тобто якщо суд прийде до переконання, що документ складено людиною, не здатною усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними або заповідач перебував під чиїмось тиском, впливом обману, погрози насильства, якщо оформлення його було вимушеним, написаним під час небезпечної для життя хвороби або внаслідок важких обставин, тоді цей заповіт буде визнано недійсним.
Згідно з висновком експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі № 753/21495/21, складеним судовим експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Чепак Вікторією Миколаївною, рукописний текст та підпис у заповіті від 12 квітня 2021 року, складеному від імені ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_1 , виконані ОСОБА_3 під впливом на процес письма збиваючих факторів природного характеру, зокрема - у незвичайному стані, що пов`язаний з його хворобою, яка впливала на письмово-рухові функції виконавця.
За висновком судово-психіатричного експерта № 1740 від 12 грудня 2024 року, виконаним судовими експертами Державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» Ревенком О.В., Васильєвою Н.Ю. , Демідовою І.А.: 
- на момент складання заповіту 12 квітня 2021 року ОСОБА_3 не виявляв ознак будь-якого психічного розладу;
- на момент складання заповіту 12 квітня 2021 року ОСОБА_3 не виявляв ознак будь-якого психічного розладу і за своїм психічним станом міг усвідомлювати свої дії та керувати ними;
- на момент складання заповіту 12 квітня 2021 року ОСОБА_3 за своїм психічним станом був здатен усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2022 року у справі № 461/2565/20, зокрема, зазначено, що свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача; свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а отже кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя, четверта статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
За змістом статей 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
У постанові Верховного Суду складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 лютого 2020 року у справі № 560/898/16-ц висловлено висновок, що обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконання щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємного зв`язку, розглядаючи цей спір в межах заявлених вимог, суд дійшов висновку про відсутність у матеріалах справи належних та допустимих доказів того, що волевиявлення померлого ОСОБА_3 на час складення оспорюваного заповіту не було вільним та не відповідало його волі.
З огляду на викладене, під час розгляду справи судом не встановлено жодної з передбачених статтею 1257 ЦК України обставин для визнання заповіту недійсним, а його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача. Ні з письмових доказів, наявних в матеріалах справи, ні з пояснень учасників справи судом не встановлено, що оспорюваний заповіт був вчинений померлим у стані сильного душевного хвилювання, під чиїмось тиском, погрозами або його вчинення було вимушеним, а також у стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.
З огляду на викладене у позові слід відмовити. 
Керуючись ст.ст.12-13, 76-81, 141, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:
У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Куксова Марія Сергіївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лазарєва Людмила Іванівна, про визнання заповіту недійсним відмовити.
Скасувати заходи забезпечення позову у виді заборони приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Куксовій Марії Сергіївні видавати свідоцтва про право на спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (спадкова справа № 116/2021), вжиті ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 28 жовтня 2021 року у справі № 753/21495/21.
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне рішення складено 19 червня 2026 року.

Суддя          Олександр ЯКУСИК