КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 760/34710/25
номер провадження: 22-ц/824/10066/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А., 
за участю секретаря - Габунії М.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 13 лютого 2026 року у складі судді Кицюк В.С., у справі позовом ОСОБА_1 до Управління соціальної та ветеранської політики Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про стягнення невиплаченої премії,
В С Т А Н О В И В:
У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Управління соціальної та ветеранської політики Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, у якому просила зобов`язати т.в.о. начальника управління соціальної та ветеранської політики Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації Вівсяну А.В. виплатити їй премію за вересень 2025 року у розмірі 35 000 грн 00 коп. як директору Центру комплексної реабілітації для осіб з інвалідністю Святошинського району міста Києва.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 з 12 лютого 2024 року працює директором Центру комплексної реабілітації для осіб з інвалідністю Святошинського району міста Києва (далі - Центр) на підставі розпорядження Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 09 лютого 2024 року № 25-к/тр та контракту № 69 від 09 лютого 2024 року.
Позивачка зазначала, що Центр є реабілітаційною установою, який створений на підставі рішення Київської міської ради від 04 листопада 2021 року № 3142/3183, належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та переданий до сфери управління Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації.
Оплата праці працівників Центру, у тому числі преміювання, проводиться відповідно до Закону України «Про оплату праці», постанови Кабінету Міністрів України № 1298 від 30 серпня 2002 року, постанови Кабінету Міністрів України № 239 від 15 червня 2011 року, наказу Міністерства праці та соціальної політики України № 308/519 від 05 жовтня 2005 року, колективного договору Центру на 2022-2026 роки та Положення про преміювання працівників Центру, затвердженого наказом директора Центру від 09 січня 2023 року № 01-О.Д.
Також вказувала, що щомісячно подання на виплату премії їй як директору Центру та заступнику директора готує і підписує головний бухгалтер Центру ОСОБА_2 в межах фонду оплати праці, передбаченого кошторисом, після чого позивачка погоджує премію у начальника управління соціальної та ветеранської політики Святошинської РДА, а потім - у профільного заступника голови Святошинської РДА.
Зазначала що у вересні 2025 року головний бухгалтер підготувала лист від 24 вересня 2025 року № 1-11/421 про обґрунтування премії директору Центру, де зазначалось, що нарахування премії за вересень 2025 року здійснюється відповідно до Положення про преміювання та в межах фонду оплати праці, передбаченого кошторисом, з урахуванням особистого внеску директора у загальні результати діяльності Центру, ефективного управління та стабілізації роботи, кадрового розвитку, високих показників роботи, ініціативності та модернізації.
Також посилалася на те, що 22 вересня 2025 року вона подала на погодження клопотання про преміювання себе як директора Центру у сумі 35 000 грн 00 коп. та заступника директора ОСОБА_3 у сумі 38 000 грн 00 коп. Однак т.в.о. начальника управління ОСОБА_4 відмовилася погоджувати вказане клопотання на премію за вересень 2025 року позивачці як директору Центру та заступнику директора.
У подальшому т.в.о. начальника управління ОСОБА_4 листом від 22 вересня 2025 року № 107/35-7580 просила надати інформацію щодо нарахованих премій керівнику, заступнику керівника та працівникам Центру за вересень 2025 року із зазначенням кількості відпрацьованих годин і відсотка премії по кожному працівнику. Таку інформацію ОСОБА_1 надала листом від 23 вересня 2025 року № 1-11/419.
Крім того, позивачка зазначала, що листом від 25 вересня 2025 року № 107/35-7629 ОСОБА_4 повідомила, що службова записка від 25 вересня 2025 року № 04/21-229 та клопотання від 22 вересня 2025 року № 1-11/413, № 1-11/414 на той час перебували на розгляді у голови Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації ОСОБА_5 .
Позивачка вважала, що її безпідставно позбавили премії за вересень 2025 року, оскільки протягом 2025 року не було зафіксовано фактів порушення нею трудових обов`язків, до неї не застосовувалося дисциплінарне стягнення у вигляді догани, не видавалися накази про стягнення або позбавлення премії, а з такими наказами її не ознайомлювали під підпис.
З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила її позов задовольнити. 
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 13 лютого 2026 року провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління соціальної та ветеранської політики Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про стягнення невиплаченої премії - закрито.
Роз`яснено сторонам, що зазначена справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та передати справу для продовження розгляду до суду першої інстанції в порядку цивільного судочинства, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачка була призначена на посаду директора Центру на підставі контракту №69 від 09 лютого 2024 року, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та переданій до сфери управління Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, на період воєнного стану в Україні. Статусу державного службовця позивачка не має, присягу державного службовця не складала, до реєстру державних службовців не внесена.
Вказує, що посада директора Центру не є посадою, пов`язаною з державною службою у розумінні Закону України «Про державну службу». Відносини між позивачкою та відповідачем є трудовими та регулюються нормами трудового законодавства. Предметом спору є не виплата премії за вересень 2025 року у розмірі 35 000 грн 00 коп., як складової заробітної плати, що прямо відноситься до трудових правовідносин, а відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з трудових правовідносин.
Тому вважає, що висновок суду першої інстанції про необхідність розгляду спору в порядку адміністративного судочинства є помилковим.
Управління соціальної та ветеранської політики Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а ухвалу суду - залишити без змін. Вказує, що за своїм змістом і вимогами апеляційна скарга з точки зору її правового обґрунтування не спростовує правильності і законності рішення суду першої інстанції. Зазначає, що комунальна установа належить до сектору публічної служби, здійснюючи діяльність у сфері публічних інтересів, але функціонально відрізняється від апарату місцевої ради (органів самоврядування). Директор комунальної установи є посадовою особою юридичної особи публічного права, який відповідно до підпункту «а» п.2 ч.1 ст.3 Закону України «Про запобігання корупції» прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. Суб`єкт публічних відносин - це учасник правовідносин (держава, органи влади, посадові особи, територіальні громади), який наділений владними повноваженнями для реалізації публічного інтересу. Вони здійснюють адміністрування, надають послуги та керують суспільними процесами, діючи на підставі та в межах закону. Посадова та службова особа реалізує владні повноваження від імені держави. Керівник є підзвітним органу, який його призначив (місцевій рад: чи виконавчому комітету). Згідно з нормами КАС України, адміністративні справи - це публічно-правові спори, де хоча б однією зі сторін є суб`єкт владних повноважень. Суди розглядають їх за правилами КАС України для захисту прав громадян від порушень з боку держави. Посилається на те, що суди повинні мати на увазі, що позовна вимога публічних службовців про стягнення заробітної плати (грошового утримання) за час вимушеного прогулу або виконання нижче оплачуваної роботи у зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, у тому числі в разі, коли її заявлено окремо від вимоги про поновлення на роботі, підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки стосується проходження особою публічної служби. Відтак вважає, що вимоги позивачки за своїм предметом та можливими правовими наслідками, не підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства.
Позивачка ОСОБА_1 подала письмові пояснення, в яких вказує, що згідно із ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори у сфері публічно-правових відносин. У даному випадку спір не стосується оскарження владних рішень, відповідач не реалізує владні управлінські функції, правовідносини мають виключно трудовий характер. Вважає, що у даному випадку відсутні будь-які підстави для розгляду справи в порядку адміністративного судочинства.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, врахувавши доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу та письмових поясненнях, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з положеннями ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Однак суд першої інстанції належним чином вимог закону не виконав, прийняв судове рішення без дотримання норм процесуального права.
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що позов ОСОБА_1 про стягнення невиплаченої премії за вересень 2025 року пов`язаний із проходженням нею публічної служби на посаді директора Центру, а тому такий спір, на переконання суду, не є трудовим у розумінні цивільного судочинства, а має розглядатися адміністративним судом як публічно-правовий спір.
Однак з такими висновками судді першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.
Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
При цьому визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.
У той же час згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до положень пунктів 1, 2 ч.1 ст.4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг.
Пунктом 2 ч.1 ст.19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
При цьому п.17 ч.1 ст.4 КАС України визначено, що публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Для набуття спором ознак публічно-правового в контексті ст.19 КАС України спірні правовідносини мають безпосередньо випливати з перебування особи на посаді, яка віднесена до публічної служби, та здійснення нею службової діяльності.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.1 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон № 889-VIII) державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.
Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
Згідно з п.15 ч.3 ст.3 Закону № 889-VIII дія цього Закону не поширюється на працівників державних підприємств, установ, організацій, інших суб`єктів господарювання державної форми власності, а також навчальних закладів, заснованих державними органами.
У даному випадку позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду не з вимогами щодо прийняття її на публічну службу, проходження публічної служби чи звільнення з публічної служби, а з вимогою про виплату премії за вересень 2025 року у розмірі 35 000 грн 00 коп. як складової оплати праці директора Центру комплексної реабілітації для осіб з інвалідністю Святошинського району міста Києва.
Позивачка була призначена на посаду директора Центру з 12 лютого 2024 року на умовах контракту. Водночас сам факт укладення контракту з директором комунальної установи, а також підпорядкування такої установи Управлінню соціальної та ветеранської політики Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, не свідчить про те, що позивачка є державним службовцем або особою, яка проходить публічну службу у розумінні п.17 ч.1 ст.4 КАС України.
Матеріали справи не містять належного обґрунтування того, що посада директора Центру комплексної реабілітації для осіб з інвалідністю Святошинського району міста Києва є посадою державної служби в органі державної влади, іншому державному органі чи його апараті. З огляду на наявні у справі обставини, позивачка перебувала у трудових правовідносинах як керівник установи, а заявлений спір стосується виплати премії як складової заробітної плати. Отже, цей спір пов`язаний із реалізацією права працівника на оплату праці, а не з питаннями прийняття на публічну службу, її проходження чи звільнення з неї.
Таким чином, даний спір виник у зв`язку з невиплатою ОСОБА_1 премії за вересень 2025 року у розмірі 35 000 грн 00 коп. як складової її заробітної плати на посаді директора Центру комплексної реабілітації для осіб з інвалідністю Святошинського району міста Києва. 
Матеріали справи не підтверджують, що трудова діяльність позивачки на цій посаді пов`язана з проходженням публічної служби у розумінні п.17 ч.1 ст.4 КАС України, а тому такий спір має вирішуватися за правилами цивільного судочинства.
Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 814/2514/17 (провадження № 11-1472апп18), зазначивши, що для набуття спором ознак публічно-правового спірні правовідносини мають безпосередньо випливати з перебування особи на посаді, яка віднесена до публічної служби, та здійснення нею службової діяльності. Водночас спір у правовідносинах, які виникають із трудових відносин, не пов`язаних із проходженням публічної служби, є приватноправовим незалежно від участі у ньому суб`єкта публічного права.
У відповідності до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Однак суд першої інстанції належним чином не перевірив характер спірних правовідносин, не з`ясував правовий статус посади, яку обіймає ОСОБА_1 , та не встановив, чи здійснює позивачка на посаді директора Центру службову діяльність, пов`язану з проходженням публічної служби, обмежившись формальним висновком про належність посади позивачки до посад публічної служби, без наведення відповідного нормативного обґрунтування, у зв`язку з чим помилково закрив провадження у справі.
Відповідно до положень ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, тому вона підлягає скасуванню на підставі ст.379 ЦПК України, а справа - направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції. За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Керуючись ст.ст. 374, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. 
Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 13 лютого 2026 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді: