ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2026 року 
м.Черкаси 

Справа № 712/4765/26		
Провадження № 22-ц/821/1329/26		
Категорія: скарга на ухвалу 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої:  Карпенко О.В.? ? 
суддів:   Новікова О.М., Фетісової Т.Л.
секретаря:   Руденко А.О.

учасники справи:
заявник: ОСОБА_1 
представник заявника: адвокат Гаврилов Дмитро Олексійович
боржник:  Товариство з обмеженою відповідальністю ««Медичний центр A&Л» 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Гаврилова Дмитра Олексійовича на ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 квітня 2026 року (постановлену під головуванням судді Пироженка С.А. в приміщенні Соснівського районного суду м. Черкаси) у справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Медичний центр А&Л» поворотної фінансової допомоги,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст заявлених вимог

30 березня 2026 року представник ОСОБА_1 – адвокат Гаврилов Д.О. звернувся через систему «Електронний суд» до Соснівського районного суду м. Черкаси із заявою про видачу судового наказу про стягнення суми поворотної фінансової допомоги.
Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 за Договором поворотної фінансової допомоги від 16.04.2025 № 2 (далі – Договір) перерахувала ТОВ «Медичний центр А&Л» грошові кошти поворотної фінансової допомоги у сумі 332 461,00 грн.
Згідно з п. 4.1 Договору ТОВ «Медичний центр А&Л» зобов`язувалося повернути вказану суму до 31.03.2026.
Згідно з п. 4.3 Договору Позичальник зобов`язаний достроково повернути всю фактичну отриману суму коштів або їх частину на протязі трьох днів з дня отримання вимоги від Позикодавця.
17.03.2026 ОСОБА_1 подала заяву (вимогу) до ТОВ «Медичний центр А&Л» про повернення поворотної фінансової допомоги.
До 20.03.2026 року ТОВ «Медичний центр А&Л» суму поворотної фінансової допомоги не повернуло, як це передбачено Договором.
З огляду на зазначене, представник заявника просив видати наказ про стягнення з ТОВ «Медичний центр А&Л» на користь ОСОБА_1 суми поворотної фінансової допомоги у розмірі 332461,00 грн.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції 

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 квітня 2026 року у видачі судового наказу за заявою представника  ОСОБА_1 – адвоката Гаврилова Д.О. про видачу судового наказу про стягнення з ТОВ «Медичний центр А&Л» на користь ОСОБА_1 суми поворотної фінансової допомоги у розмірі 332461,00 грн.- відмовлено.
Ухвала суду мотивована тим, що заява про видачу судового наказу не відповідає вимогам п.4 ч.3 ст.163 ЦПК України, зокрема заявником не надано документів або їх копій, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги. Самого по собі твердження заявника, що боржник не виконав умови договору поворотної фінансової допомоги недостатньо. 
Роз`яснено, що заявник після усунення недоліків може повторно звернутися до суду із заявою з підстав, передбачених п.1, 2, 8, 9 ч. 1 ст. 165 ЦПК України. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 03.05.2026 року через систему «Електронний суд» представник  ОСОБА_1 – адвокат Гаврилов Д.О., вважаючи ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 квітня 2026 року прийнятою із порушенням норм процесуального права, просив її скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апеляційна скарга мотивована тим, що заявником у повному обсязі додержано вимог процесуального законодавства щодо оформлення заяви про видачу судового наказу. Натомість, суд першої інстанції, постановляючи ухвалу, не послався на конкретний пункт ч.1. ст. 165 ЦПК України, на підставі якого заявнику відмовлено у видачі судового наказу.
Крім того, вважає такими, що суперечать вимогам чинного законодавства твердження суду першої інстанції про те, що заявником не надано доказів невиконання зобов`язання, оскільки процесуальним законодавством не визначено чіткої вимоги про необхідність надання конкретного переліку документів на підтвердження невиконання зобов`язання боржником. При цьому, вважає, що суд першої інстанції самостійно тлумачить вимогу про те, що «іншими документами, що підтверджують обставини» є надання доказів невиконання боржником своїх зобов`язань.
Також апеляційну скаргу аргументує тим, що судом залишено поза увагою, що відповідно до ст.170 ЦПК України боржник має право подати заяву про скасування судового наказу до суду у разі наявності обставин повної або часткової необґрунтованості вимог стягувача.

Відзив на апеляційну скаргу до Черкаського апеляційного суду не надходив.

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч.2 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи, тобто апеляційна скарга на ухвалу суду про відмову у видачі судового наказу (п.1 ч.1 ст.353 ЦПК України) підлягає розгляду без повідомлення учасників справи.
Відповідно ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.
Відмовляючи у видачі судового наказу за заявою представника  ОСОБА_1 – адвоката Гаврилова Д.О.про стягнення з ТОВ «Медичний центр А&Л» на користь ОСОБА_1 суми поворотної фінансової допомоги у розмірі 332461,00 грн, суд першої інстанції виходив із того, що заява про видачу судового наказу подана з порушеннями вимог статті 163 ЦПК України, а саме: заявником не надано документів або їх копій, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.
Відповідно до ч.3 ст.19 ЦПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо. 
Отже, основною умовою для застосування порядку наказного провадження в цивільному судочинстві є наявність грошової вимоги заявника незначного розміру до боржника і відсутність спору між ними.
Відповідно до ч.1 ст.160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 161 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.12.2011 № 14 «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження» (далі – Постанова) наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.
Згідно з п.7 ч.1 ст.161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу до юридичної особи або фізичної особи-підприємця про стягнення заборгованості за договором (іншим, ніж про надання житлово-комунальних послуг, електронних комунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення), укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Вимоги до форми і змісту заяви про видачу судового наказу встановлені ст.163 ЦПК України, а саме, заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником або його представником.
У заяві повинно бути зазначено: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), а також інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; 3) ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) представника заявника, якщо заява подається представником, його місце проживання або місцезнаходження; 4) вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються; 5) перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
До заяви про видачу судового наказу додаються: 1) документ, що підтверджує сплату судового збору; 2) документ, що підтверджує повноваження представника, якщо заява підписана представником заявника; 3) копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості; 4) інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.
Стаття 165 ЦПК України передбачає, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо: 1) заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу; 2) заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано; 2-1) заяву подано особою, яка відповідно до частини шостої статті 14 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його; 3) заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу; 4) наявні обставини, передбачені частиною першою статті 186 цього Кодексу; 5) з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою; 6) судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ; 7) судом раніше відмовлено у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої цієї статті; 8) із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу; 9) заяву подано з порушенням правил підсудності.
Отже, стаття 165 ЦПК України містить вичерпний перелік підстав для відмови у видачі судового наказу.
Як вбачається із матеріалів справи, представник  ОСОБА_1 – адвокат Гаврилов Д.О.звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу, в прохальній частині якої просив суд видати судовий наказ, яким стягнути з ТОВ «Медичний центр А&Л» на користь ОСОБА_1 суму поворотної фінансової допомоги у розмірі 332 461,00 грн.
В якості доказів про наявність права грошової вимоги до заяви про видачу судового наказу додано копію Договору, копію заяви (вимоги) про повернення поворотної фінансової допомоги від 16.04.2026 з відміткою про отримання 17.03.2026 ТОВ «Медичний центр А&Л» цієї заяви, копії квитанцій про перерахування коштів ОСОБА_1 на користь ТОВ «Медичний центр А&Л» на виконання умов Договору.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою з огляду на наступне.
Згідно з п.5 Постанови до заяви про видачу судового наказу додаються оригінали або належним чином завірені копії документів, які підтверджують матеріально-правову вимогу заявника. На такі документи поширюються вимоги статей ЦПК України щодо належності та допустимості доказів.
Оцінивши окремо і в сукупності наявні у справі докази, апеляційний суд звертає увагу на той факт, що у справі відсутні належні і достатні докази безспірності вимог заявника.
Зокрема, відповідно до пункту 2.1. Договору поворотної фінансової допомоги від 16.04.2025 № 2, загальна орієнтована сума даного Договору становить 400000,00 (чотириста тисяч грн. 00 коп.). ПДВ за даною операцією не передбачено. Сума договору складається з сум всіх наданих Позичальнику траншів. Сума позики може бути меншою за фактично внесеними коштами.
Як зазначено в заяві про видачу судового наказу і у апеляційній скарзі на ухвалу суду першої інстанції, заявник просить видати судовий наказ і стягнути з боржника суму коштів у розмірі 332461,00 грн. Вказує, що така сума є меншою за 100 прожиткових мінімумів, тому може бути стягнута у порядку наказного провадження на підставі судового наказу.
Крім того, заявник в обґрунтування своїх вимог посилається на наявні у справі докази - копії платіжних квитанцій АТ КБ «ПриватБанк» від 02.03.2026 на суму 21000,00 грн, від 30.12.2025 на суму 18786,00 грн, від 15.12.2025 на суму 6600,00 грн, від 28.11.2025 на суму 23250,00 грн, від 31.10.2025 на суму 20900,00 грн, від 30.09.2025 на суму 21000,00 грн. згідно з якими на користь ТОВ «Медичний центр А&Л» ОСОБА_1 було сплачено кошти за Договором.
Колегія суддів зауважує, що загальна сума сплачених коштів за наявними у справі квитанціями становить 111536,00 грн і не корелюється із сумою пред`явленої заявником грошової вимоги, яка становить 332461,00 грн. 
Тобто, сума пред`явленої заявником грошової вимоги до боржника не доведена належними і достатніми доказами. З вказаного вище вбачається наявність спору між сторонами договору щодо розміру суми заборгованості, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження.
Крім того, заявником не наведено жодних доказів відсутності сплати позичальником грошових коштів поворотної фінансової допомоги на підставі письмової вимоги ОСОБА_1 від 16.03.2026, а також інших ознак протиправної поведінки.
Враховуючи вищевикладені обставини, судом першої інстанції було обґрунтовано встановлено підставу для відмови у видачі судового наказу, оскільки заявником не надано документів або їх копій, що належним чином підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.
Оскільки висновок суду першої інстанції про відмову у видачі судового наказу є законним та обґрунтованим, відповідно до п.1. ч.1 ст. 374 ЦПК України суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 - адвоката Гаврилова Дмитра Олексійовича - залишити без задоволення.
Ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 квітня 2026 року у справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Медичний центр А&Л» поворотної фінансової допомоги - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає. 

Головуюча      О.В. Карпенко

Судді    О.М. Новіков

Т.Л. Фетісова