КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2026 року місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 361/3452/25
номер провадження: 22-ц/824/5727/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А., 
за участю секретаря - Габунії М.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Татунця Владислава Вікторовича на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2025 року у складі судді Писанець Н.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, шляхом вселення до житлового приміщення,
В С Т А Н О В И В:
У березні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, шляхом вселення до житлового приміщення.
Позовна заява мотивована тим, що позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є рідними братом і сестрою та є спадкоємцями майна після смерті їх батька - ОСОБА_3 , а саме, житлового будинку, загальною площею 74,3 кв.м, житловою площею 51,5 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивачка вказувала, що відповідно до виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соломоновою В.В. свідоцтва про право на спадщину за законом серії НТС №227943 від 18 лютого 2025 року, зареєстрованого в реєстрі за №147, ОСОБА_1 має право на 1/2 частку зазначеного вище спадкового майна, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав №413894448 від 18 лютого 2025 року.
Зазначала, що 04 березня 2025 року на її прохання відповідач ОСОБА_2 відмовився надати їй доступ до спадкового будинку та відмовився надати ключі від нього. 
Оскільки сторони не дійшли згоди у питанні користування спірним житловим будинком у позасудовому порядку, посилаючись на вимоги діючого законодавства щодо забезпечення права користування та розпорядження своїм майном, позивачка ОСОБА_1 просила зобов`язати відповідача ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 - шляхом вселення її до вказаного житлового будинку та зобов`язати надати їй ключі від будинку. 
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачка ОСОБА_1 , яка є власницею 1/2 частки спірного житлового будинку, не довела належними та допустимими доказами факт створення відповідачем ОСОБА_2 перешкод у користуванні цим будинком. Суд першої інстанції виснував, що ОСОБА_1 посилалася на відмову відповідача надати їй доступ до спадкового будинку та ключі від нього, однак не подала доказів, які б підтверджували такі обставини. Зокрема, у матеріалах справи відсутні докази звернення позивачки до компетентних органів зі скаргами, заяви про витребування доказів, клопотання про допит свідків або інші підтвердження неправомірної поведінки ОСОБА_2 . У зв`язку з цим суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом вселення ОСОБА_1 до житлового будинку є недоведеними, а тому не підлягають задоволенню.
Додатковим рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 лютого 2026 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн 00 коп.
У задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2025 року, представник ОСОБА_1 - адвокат Татунець В.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Також представник позивачки просить стягнути з відповідача понесені судові витрати в суді апеляційної інстанції, що складаються з судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення не взяв до уваги те, що після смерті ОСОБА_3 , який є батьком позивачки і відповідача та є спадкодавцем згідно свідоцтва про право на спадщину за законом серія НТС №227943 від 18 лютого 2025 року, що зареєстровано в реєстрі за №147 - відповідач ОСОБА_5 забрав собі всі примірники ключів від житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . 
Вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки та упереджено поставився до того, що ОСОБА_6 намагалась вирішити питання в досудовому порядку, так як вона та її представник 04 березня 2025 року спілкувались із відповідачем особисто, проте ОСОБА_5 відмовився надати доступ ОСОБА_1 до житлового будинку.
Вказує, що якби у ОСОБА_4 першочергово були ключі від житлового будинку, або відповідач надав би їх добровільно, то вона не зверталась би до суду з позовною заявою про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні своєю власністю шляхом вселення до житлового приміщення. Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що у добровільному порядку сторони не можуть дійти згоди щодо питань з реалізації правомочностей власника у даному будинку, а вказана обставина підтверджується визнанням відповідачем факту ненадання ключів від замків у вхідних дверях будинку.
Крім того наголошує на тому, що уже саме по собі подання позову про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном і вселення та наявність заперечень сторони відповідача, свідчить про наявність таких перешкод та спору між сторонами. 
Відповідач ОСОБА_5 не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частинами 1-2 ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується наявними у справі доказами, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є рідними братом та сестрою та є спадкоємцями майна після смерті їх батька - ОСОБА_3 , а саме, житлового будинку, загальною площею 74,3 кв.м, житловою площею 51,5 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соломоновою В.В. свідоцтва про право на спадщину за законом серії НТС №227943 від 18 лютого 2025 року, зареєстрованого в реєстрі за №147, ОСОБА_1 належить 1/2 частина спадкового майна, а саме, житлового будинку, загальною площею 74,3 кв.м, житловою площею 51,5 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав №413894448 від 18 лютого 2025 року.
Сторони у справі не заперечували, що власником іншої частки спадкового майна житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , є відповідач ОСОБА_2 .
Із відповіді Броварської районної військової адміністрації Київської області від 08 жовтня 2025 року №5983/01-05 вбачається, що ОСОБА_1 , у період з 01 травня 2020 року по 21 березня 2025 року із заявами та скаргами щодо будь-яких порушень її права користування спільним майном не зверталась.
Відповідно до ч.1 ст.3, ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.
Згідно з положеннями ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Положеннями ст.124 Конституції України, ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, визначеному ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За загальним правилом ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
У ст.41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Згідно з ч.1, 3 ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю (ст.358 ЦК України).
Згідно з ч.1 ст. 383 ЦК України, ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або його частини, вимагати усунень порушень його права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі зазначеної норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.
Наведене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі № 334/815/21, від 13 жовтня 2021 року у справі № 759/23652/19.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначала, що після смерті її батька відповідач ОСОБА_2 забрав усі примірники ключів від спадкового житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та відмовився надати їй доступ до цього будинку. 
Однак належних і допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 чинить ОСОБА_1 перешкоди у користуванні спірним житловим будинком, позивачкою до суду не надано. Зокрема, матеріали справи не містять доказів звернення ОСОБА_1 до поліції, Броварської районної військової адміністрації, органів місцевого самоврядування чи інших компетентних органів із заявами або скаргами щодо недопуску її до будинку чи ненадання їй ключів тощо.
Також ОСОБА_1 не надала суду письмових доказів, аудіо- чи відеозаписів, листування або інших доказів, які б підтверджували факт відмови ОСОБА_2 надати їй ключі від будинку або допустити її до користування спадковим майном. 
Крім того, позивачка не зверталася до суду першої інстанції з клопотаннями про витребування доказів, забезпечення доказів чи допит свідків для підтвердження обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог.
При цьому сам відповідач ОСОБА_2 факту створення перешкод ОСОБА_1 у користуванні житловим будинком не визнавав.
Отже твердження позивачки про наявність таких перешкод не підтверджені належними доказами, а відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України доказування та, відповідно, рішення суду не можуть ґрунтуватися на припущеннях. 
Тому самі лише доводи ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 не надав їй ключі та не допустив до будинку, без належного доказового підтвердження, не можуть бути підставою для задоволення позову.
За таких обставин колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом вселення до житлового приміщення. 
При цьому колегія суддів враховує, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту саме порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За відсутності належних і допустимих доказів того, що ОСОБА_2 створював ОСОБА_1 перешкоди у користуванні спірним житловим будинком, підстав для висновку про порушення її прав саме відповідачем немає. Відтак задоволення позову за таких обставин не відповідало б завданню цивільного судочинства, оскільки фактично призвело б не до ефективного захисту порушеного права, а до безпідставного покладення на відповідача негативних процесуальних наслідків, зокрема судових витрат.
Таким чином, суд першої інстанції виконав вимоги ст.263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив та оцінив докази, правильно встановив обставини у справі та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.
Колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги про те, що сам факт звернення ОСОБА_1 до суду свідчить про наявність перешкод у користуванні спірним житловим будинком, оскільки звернення до суду є реалізацією процесуального права особи на судовий захист, однак саме по собі не доводить факту порушення її права ОСОБА_2 . Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України такі обставини мають бути підтверджені належними і допустимими доказами, яких позивачкою не надано.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Татунця Владислава Вікторовича залишити без задоволення.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 16 червня 2026 року. 

Головуючий

Судді: