Провадження номер № 2/0186/803/26 
Справа № 186/256/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 червня 2026 року м.Шахтарське.
Шахтарський міський суд Дніпропетровської області 
в складі: головуючого - судді Янжули С. А. 
секретар - Лиман Н.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Шахтарському в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей виконавчого комітету Миколаївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області, про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:
06 лютого 2026 року в провадження Шахтарського міського суду Дніпропетровської області надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей виконавчого комітету Миколаївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області, про позбавлення батьківських прав.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що з 21 вересня 2019 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу мають дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Сумісне життя з відповідачем не склалося, він у 2023 році виїхав на постійне місце проживання до Республіки Польщі. 28 серпня 2025 року судовим наказом з нього стягнуті аліменти на дитину в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) до повноліття дитини. 30 вересня 2025 року шлюб між нею та відповідачем розірвано.
Відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків відносно сина, про життя, здоров`я та розвиток дитина дбає позивач самотужки. Матеріальної допомоги на утримання дитини відповідач не надає, з дитиною не спілкується, сином не цікавиться.
Просить суд позбавити відповідача батьківських прав відносно дитини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі.
Позивач у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи в її відсутність та зазначила, що позовні вимоги підтримує, просить їх задовільнити, відповідач до цього часу з дитиною не спілкується, матеріальної допомоги не надає, аліменти не сплачує 8 місяців, лише після її звернення до суду з даним позовом, заплатив одноразово в квітні 2026 року 6 877 гривень, більше аліменти не платить, життям дитини не цікавиться. Місто Шахтарське на даний час визнане зоною можливих бойових дій, оголошено евакуацію сімей з дітьми, вона має намір вивезти дитину закордон, однак відповідач її заблокував і вона не може отримати його дозволу на вивіз дитини в безпечне місце.
Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги не визнає, від виконання батьківських обов`язків не ухиляється, періодично спілкується з дитиною по відеозв`язку, підтримує спілкування з колишньою дружиною, наполягає, щоб вона з дитиною приїхала до нього в Польщу заради безпеки дитини. Він не мав реквізитів куди сплачувати аліменти, отримавши їх, почав погашати заборгованість по аліментах, сплативши 6 946 гривень позивачу на дитину та в подальшому буде сплачувати аліменти. Погіршенню його стосунків з позивачем сприяли її батьки, на засідання комісії органу опіки та піклування його не викликали, один раз лише він отримав лист з проханням надати свої пояснення з приводу позовних вимог позивача, не дочекавшись відповіді, було видано висновок про доцільність позбавлення його батьківських прав, думає, що тут також не обійшлося без втручання його колишньої тещі, яка працює на керівній посаді виконавчого комітету Миколаївської сільської ради. Він не ухиляється від виконання батьківських обов`язків, життям дитини цікавиться. Просить відмовити в задоволенні позову. Справу розглянути в його відсутність.
Позивач подала відповідь на позовну заяву, в якій підтримала позовні вимоги, жодних перешкод у його спілкуванні з дитиною не чинила, після виїзду за межі України відповідач жодного разу ні з нею, ні з дитиною не спілкувався, дитина не знає відповідача, як батька, може при зустрічі сприймати його, як чужу дитину. Аліменти відповідач не сплачує, лише після звернення її до суду з даним позовом, сплатив аліменти один раз. Твердження відповідача про втручання її матері в роботу органів опіки та піклування, є вигадкою та спробою дискредитувати органи влади. 
Відповідач подав письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що з 11 серпня по 01 вересня 2024 року позивач з дитиною приїжджала до нього в Польщу, з 09 червня по 19 червня 2025 року вони всі разом літали на відпочинок в Болгарію, що спростовує твердження позивача про те, що він не спілкується з дитиною та не піклується про неї. Він хотів, щоб дружина та дитина приїхали проживати до нього закордон, шукав роботу, щоб створити належні умови проживання позивачу та дитині, але не дійшовши в цьому згоди, позивач подала на розірвання шлюбу. Весь спір ґрунтується лише на емоціях позивача на фоні їх скандалів, тому вона намагається маніпулювати ним на почуттях до дитини, а не тому, що він поганий батько. 
Позивач подала письмові пояснення, в яких зазначила, що дві короткострокові поїздки за кілька років на тлі систематичної та тривалої відсутності батька в щоденному житті дитини не свідчать про виконання ним батьківських прав. Вона не перешкоджає відповідачу спілкуватися з сином, однак він сам самоусунувся від цього, з позовом до суду з цього приводу не звертався. Відповідач не сплачує аліменти на дитину, яка потребує щоденного догляду, утримання. Позбавлення батьківських прав відповідача є захистом прав дитини.
Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про дату розгляду справи повідомлений належним чином.
Враховуючи вимоги ст.247 ЦПК України та ст.6 Конвенції "Про захист прав людини та основних свобод", ратифікованої Законом України 17 липня 1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести без фіксування судового засідання технічними засобами.
Вивчивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи, суд приходить до наступного висновку.
За правилами статей 2,12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК).
Позивач та відповідач перебували у зареєстрованому 21 вересня 2019 року відділом ДРАЦСу по Петропавлівському району та місту Першотравенську Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області за актовим записом №115, шлюбі.
Заочним рішенням Шахтарського міського суду Дніпропетровської області №186/1626/25 від 30 вересня 2025 року їх шлюб було розірвано.
Від даного шлюбу мають дитину: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_1 від 25 серпня 2022 року.
Позивач з дитиною зареєстровані в м.Шахтарському, але фактично проживають в с.Петрівка, Синельниківського району, Дніпропетровської області. За фактичним місцем проживання позивач характеризується з позитивного боку. Батько дитини з ними не проживає, що підтверджує характеристика сільського голови.
Дитина сторін відвідує ОСОБА_4 ясла-садок №3 "Малятко" з вересня 2019 року. Дитину приводить та забирає матір, яка цікавиться його успіхами, життям, створює необхідні умови для розвитку. Батько дитини за весь час відвідування дитиною даного закладу, не з`являвся, контакту з дошкільним закладом не має, із вихователями не спілкувався, що підтверджується характеристикою дитини №29 від 01 грудня 2025 року.
Копіями платіжних інструкцій від 07 та 10 квітня 2026 року підтверджується, що відповідач сплатив на рахунок Петропавлівського ВДВС 4 946 та 2 000 гривень по виконавчому провадженню зі стягнення з нього аліментів на користь позивача на утримання дитини.
Розрахунком заборгованості від 15 травня 2026 року №35657 підтверджується, що відповідач по ВП №79002908 має заборгованість зі сплати аліментів на користь позивача на утримання сина ОСОБА_5 станом на 01 травня 2026 року в розмірі 40 806,43 гривень.
Фотосвітлинами, долученими позивачем до справи, підтверджується, що відповідач перебуває за межами України, зображений на фоні моря.
Фотосвітлинами, долученими до матеріалів справи відповідачем, підтверджується, що відповідач, разом з дитиною та колишньою дружиною, відпочиває на морі, з 09 червня по 19 червня 2025 року вони всі разом літали на відпочинок в Болгарію.
Скріншоти зі сторінок у соціальних мережах, долучені позивачем, суд не може взяти до уваги в якості належних доказів по справі, які б підтверджували ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків відносно малолітнього сина ОСОБА_5 . 
05 березня 2026 року за вих.№16 служба у справах дітей Миколаївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області направила відповідачу лист з проханням повідомити їх письмово або за телефоном а також надати письмові пояснення щодо виконання ним батьківських обов`язків стосовно дитини, а 06 березня 2026 року рішенням №903 від 06 березня 2026 року виконавчого комітету Миколаївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області затверджено висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно дитини.
Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.
Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.
Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини, позиція викладена в постанові ВС від 17 червня 2021 року в справі № 466/9380/17 (провадження № 61-2175св20).
Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19).
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.
Судом встановлено, що відповідач та позивач перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітнього сина ОСОБА_5 . Відповідач наразі перебуває за межами території України, позивач з дитиною проживає в с.Петрівка, Синельниківського району, Дніпропетровської області.
Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку наданим сторонами доказам, суд дійшов висновку про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні. Суду не доведена вина батька дитини та свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов`язками щодо виховання дитини, а позбавлення батьківських прав необхідно розглядати як крайній захід, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.
Суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина, оскільки орган опіки та піклування фактично не з`ясував думку відповідача стосовно позовних вимог позивача, 05 березня 2026 року запропонував відповідача надати письмові пояснення, висловити свою думку, а вже 06 березня 2026 року ухвалив висновок про доцільність позбавлення його батьківських прав.
Посилання позивача на те, що відповідач з сином не спілкується, на зв`язок не виходить, аліменти не сплачує, спростовуються долученими до матеріалів справи письмовими доказами, з яких вбачається, що позивач з дитиною та відповідачем відпочивали разом на морі, спілкувалися, відповідач частково погасив заборгованість зі сплати аліментів. Посилання позивача на те, що вона не може отримати від відповідача дозволу на виїзд дитини закордон, не є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав відносно дитини, дане питання може вирішуватися в інший спосіб, передбачений законодавством України.
Позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довела.
На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги в частині позбавлення батьківських прав відповідача відносно його сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є такими, що не підлягають задоволенню.
Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. 
Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати по справі слід залишити за позивачем.
Керуючись ст.ст. ст.ст. 2,3,4,6,9,18,76,77,78,79,80,89,258,263,264 ЦПК України, ст.ст. 75, 80, 84, 91, 164, 165, 180 СК України, - суд
УХВАЛИВ:
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей виконавчого комітету Миколаївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області, про позбавлення батьківських прав - відмовити.
Судові витрати по справі залишити за позивачем - ОСОБА_1 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.
Інформація про учасників справи.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований по АДРЕСА_2 .
Третя особа: виконавчий комітет Миколаївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області, код ЄДРПОУ 42528085, юоидична адреса: вул.Центральна, буд.39-в, с.Миколаївка, Синельниківського району, Дніпропетровської області.

Повний текст рішення суду виготовлений 22 червня 2026 року. 
Суддя: С.А.Янжула.