ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

10 червня 2026 року
м. Київ

справа № 144/374/24

провадження № 61-6586св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:
позивач - керівник Гайсинської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області,
відповідач --  ОСОБА_1 ,
третя особа -ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Теплицького районного суду Вінницької області  від 20 лютого 2025 року у складі судді Германа О. С. та постанову Вінницького апеляційного суду від 24 квітня 2025 року у складі колегії суддів: Берегового О. Ю., Панасюка О. С., Шемети Т. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2024 року керівник Гайсинської окружної прокуратури звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області до ОСОБА_1 , третя особа- ОСОБА_2 , про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що 31 жовтня 2019 року ОСОБА_2 звернулась до державного реєстратора Глинської сільської ради Калинівського району Вінницької області Сімоника Я. І. із заявою про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0523783900:03:000:0530, площею 2,7489 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Маломочульської сільської ради Теплицького району Вінницької області (тепер Теплицької селищної ради Гайсинського району). До заяви про державну реєстрацію ОСОБА_2 додала розпорядження голови Теплицької районної державної адміністрації Вінницької області від 23 жовтня 2006 року № 603 про затвердження списку громадян-власників сертифікатів, яким передано у власність земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Маломочульської сільської ради. У додатку до розпорядження прізвище ОСОБА_2 не значиться. На підставі поданих документів, державним реєстратором Глинської сільської ради Калинівського району Вінницької області Сімоником Я. І. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31 жовтня 2019 року зареєстровано право власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку.
Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) з кадастровим номером 0523783900:03:000:0530 виготовлена на замовлення ОСОБА_2 ДП «Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою». Підставою для розроблення технічної документації слугували подані ОСОБА_2 сертифікат на земельну частку (пай) КСП «Прогрес» серії ВН № 0247622, виданий головою Теплицької районної державної адміністрації Вінницької області 07 травня 1997 року (зареєстрований 09 травня 1997 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 444), та розпорядження голови Теплицької районної державної адміністрації Вінницької області від 23 жовтня 2006 року № 603, в якому ОСОБА_2 зазначена у списку осіб, яким передаються у власність земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) на право власності на землю на території Маломочульської сільської ради. Технічна документація на земельну ділянку з кадастровим номером 0523783900:03:000:0530, площею 2,7489 га, виготовлена на земельну частку (пай), що розташована на території Маломочульської сільської ради під № 228.
Водночас, згідно з повідомленням Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 13 жовтня 2023 року № 4276/475-23 у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видавались на підставі розпорядження голови Теплицької районної державної адміністрації Вінницької області по КСП «Прогрес» Маломочульської сільської ради, № 444 зареєстрований сертифікат від 09 травня 1997 року серії ВН № 0247278 на ОСОБА_3 , а сертифікат серії ВН № 0247622 зареєстрований під № 50 на ОСОБА_4 .
Крім того, відповідно до повідомлення Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 28 серпня 2023 року № 0-2-0.6-4493/2-23 у Книзі реєстрацій сертифікатів на земельну частку (пай) на території Маломочульської сільської ради Теплицького району Вінницької області на ОСОБА_2 сертифікат не зареєстрований.
Відповідно до розпорядження голови Теплицької районної державної адміністрації Вінницької області від 23 жовтня 2006 року № 603 ОСОБА_2 відсутня у списку громадян, яким передаються у власність земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) на право власності на землю на території Маломочульської сільської ради. Відповідно до технічної документації по передачі земельних часток (паїв) з виготовленням державних актів на право власності на землю власникам сертифікатів КСП «Прогрес» с. Мала Мочулка на території Маломочульської сільської ради Теплицького району Вінницької області розробленої ДП ЗАТ БТК «Світязь», ОСОБА_2 відсутня у переліку власників сертифікатів на земельну частку (пай). Технічна документація не містить відомостей про виділення ОСОБА_2 земельної ділянки на території Маломочульської сільської ради.
Натомість згідно з протоколом розподілу земельних часток (паїв) між власниками земельних сертифікатів на території Маломочульської сільської ради за січень-лютий 2005 року, власником земельної частки (паю), розташованої на території Маломочульської сільської ради за № НОМЕР_1 , є ОСОБА_5 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується записом акта про смерть від 25 лютого 1997 року № 3, вчиненого Маломочульською сільською радою народних депутатів. Відповідно до інформаційних довідок зі Спадкового реєстру, заповіти ОСОБА_5 нотаріально не посвідчувались, спадкові справи щодо спадкування його майна не заводились та свідоцтва про право на спадщину після його смерті не видавались. Зважаючи, що після смерті спадкодавця ОСОБА_5 ніхто спадщину не прийняв, то відповідно до статті 555 ЦК УРСР (тут і далі у редакції на час спірних правовідносин) спадкове майно, зокрема, право на належну йому земельну частку (пай) прийняте державою.
Оскільки ОСОБА_2 відсутня у списку громадян, яким передаються у власність земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю), а також їй не видавався відповідний сертифікат, то відповідно відсутні правові підстави для набуття нею у власність спірної земельної ділянки.
На підставі договору купівлі-продажу від 11 травня 2023 року № 611 ОСОБА_2 продала земельну ділянку з кадастровим номером 0523783900:03:000:0530 ОСОБА_1 . Право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку зареєстровано 11 травня 2023 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Отже, ОСОБА_1 придбав спірну земельну ділянку в особи, яка не мала права набувати її у власність та відчужувати.
Відповідно до законодавства спірна земельна ділянка мала б перейти у комунальну власність Теплицької селищної ради. Оскільки така земельна ділянка вибула із комунальної власності поза її волею і через незаконне оформлення права власності за ОСОБА_2 (за відсутності відповідного рішення уповноваженого органу), дана земельна ділянка підлягає витребуванню у останнього набувача ОСОБА_1 на користь Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області.
Звернення до суду із цим позовом прокурором обґрунтоване положеннями частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та частини четвертої статті 56 ЦПК України. Гайсинською окружною прокуратурою листами від 03 серпня 2023 року № 51/2-819вих-23 та 13 вересня 2023 року № 02.51/2-1011вих-23 проінформовано Теплицьку селищну раду про виявлення порушень земельного законодавства та необхідність надання інформації щодо вжиття заходів з витребування земельної ділянки у комунальну власність. Однак, Теплицькою селищною радою повідомлено, що орган місцевого самоврядування заходи не вживав та вживати не буде у зв`язку із відсутністю у бюджеті селищної ради коштів для сплати судового збору.

З урахуванням наведеного, прокурор просив суд витребувати у ОСОБА_1 на користь Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області земельну ділянку з кадастровим номером 0523783900:03:000:0530, площею 2,7489 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 20 лютого 2025 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 24 квітня 
2025 року, позов керівника Гайсинської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про витребування земельної ділянки задоволено.
Витребувано у ОСОБА_1 на користь Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області земельну ділянку з кадастровим номером 0523783900:03:000:0530, площею 2,7489 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області.
Вирішено питання стягнення судових витрат.

Судові рішення мотивовано тим, що спірна земельна ділянка вибула із комунальної власності внаслідок реєстрації права власності за ОСОБА_2 за відсутності у неї належних правовстановлюючих документів, тому ОСОБА_1 придбав спірну земельну ділянку в особи, яка не мала права її відчужувати.
Суди, пославшись на прецедентну практику ЄСПЛ, на судову практику Верховного Суду щодо застосування статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вважали, що невідповідності заходу втручання держави в право власності ОСОБА_1 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном не встановлено. Законодавство надає відповідачу додаткові ефективні засоби юридичного захисту у разі задоволення позовних вимог. Відповідач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, шляхом пред`явлення вимог про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги 

У касаційній скарзі, поданій у липні 2025 року до Верховного Суду,  ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову прокурора відмовити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга мотивована тим, що прокурор помилково звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області, оскільки на час коли спірна земельна ділянка вибула з володіння держави, такого поняття як комунальна власність не було у чинному на той час ЦК УРСР, тому прокурор міг звертися до суду тільки як самостійний позивач в інтересах держави.
Крім того, прокурор обрав неналежний спосіб захисту - віндикаційний позов, оскільки Теплицька селищна рада ніколи не була власником спірної землі, тому не можна витребувати земельну ділянку на її користь.
Вважає, що він є добросовісним набувачем, у якого не можна витребувати майно.
Суди не надали належної правової оцінки факту пропуску прокурором строку позовної давності, про застосування наслідків спливу якого ним було заявлено. Земельна ділянка вибула у власність ОСОБА_2 31 жовтня 2019 року, тому саме з цієї дати слід обчислювати строк позовної давності.
Посилається на практику ЄСПЛ та Верховного Суду щодо захисту права власності і добросовісність набувача.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У вересні 2025 року керівник Гайсинської окружної прокуратури Вінницької області подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує, що викладені в ній доводи є безпідставними та не впливають на правильність вирішення спору судами попередніх інстанцій, висновки яких вважає законними та обґрунтованими, тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 07 серпня 2025 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції. 

25 серпня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

31 жовтня 2019 року ОСОБА_2 звернулась до державного реєстратора Глинської сільської ради Калинівського району Вінницької області Сімоника Я. І. із заявою про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0523783900:03:000:0530, площею 2,7489 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Маломочульської сільської ради Теплицького району Вінницької області (тепер Теплицької селищної ради Гайсинського району).

До заяви про державну реєстрацію ОСОБА_2 додала розпорядження голови Теплицької районної державної адміністрації Вінницької області від 23 жовтня 2006 року № 603 про затвердження списку громадян-власників сертифікатів, яким передано у власність земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Маломочульської сільської ради. У додатку до розпорядження прізвище ОСОБА_2 не значиться.

На підставі поданих документів, державним реєстратором Глинської сільської ради Калинівського району Вінницької області Сімоником Я. І. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31 жовтня 2019 року зареєстровано право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером 0523783900:03:000:0530, площею 2,7489 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Теплицької селищної ради.

Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) з кадастровим номером 0523783900:03:000:0530 виготовлена на замовлення ОСОБА_2 ДП «Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою». Підставою для розроблення технічної документації слугували подані сертифікат на земельну частку (пай) КСП «Прогрес» серії ВН № 0247622, виданий головою Теплицької районної державної адміністрації Вінницької області 07 травня 1997 року (зареєстрований 09 травня 1997 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 444), та розпорядження голови Теплицької районної державної адміністрації Вінницької області від 23 жовтня 2006 року № 603, в якому ОСОБА_2 зазначена в списку осіб, яким передаються у власність земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) на право власності на землю на території Маломочульської сільської ради.

За повідомленням Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 13 жовтня 2023 року № 4276/475-23 у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видавались на підставі розпорядження голови Теплицької районної державної адміністрації Вінницької області по КСП «Прогрес» Маломочульської сільської ради під № 444 зареєстрований сертифікат від 09 травня 1997 року серії ВН № 0247278 на ОСОБА_3 , а сертифікат серії ВН № 0247622 зареєстрований під № 50 на ОСОБА_4 .

Відповідно до повідомлення Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 28 серпня 2023 року № 0-2-0.6-4493/2-23 у Книзі реєстрацій сертифікатів на земельну частку (пай) на території Маломочульської сільської ради Теплицького району Вінницької області на ОСОБА_2 сертифікат не зареєстрований.

Розпорядженням голови Теплицької районної державної адміністрації Вінницької області від 23 жовтня 2006 року № 603 ОСОБА_2 відсутня у списку громадян, яким передаються у власність земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) на право власності на землю на території Маломочульської сільської ради.

У технічній документації про передачу земельних часток (паїв) з виготовленням державних актів на право власності на землю власникам сертифікатів КСП «Прогрес» с. Мала Мочулка на території Маломочульської сільської ради Теплицького району Вінницької області розробленої ДП ЗАТ БТК «Світязь», ОСОБА_2 відсутня у переліку власників сертифікатів на земельну частку (пай). 
Технічна документація не містить відомостей про виділення ОСОБА_2 земельної ділянки на території Маломочульської сільської ради.

Згідно з протоколом розподілу земельних часток (паїв) між власниками земельних сертифікатів на території Маломочульської сільської ради за січень-лютий 2005 року, власником земельної частки (паю), розташованої на території Маломочульської сільської ради за № НОМЕР_1 , є ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується записом акта про смерть від 25 лютого 1997 року № 3, вчиненого Маломочульською сільською радою народних депутатів.

Відповідно до інформаційних довідок зі Спадкового реєстру від 11 серпня 2023 року № 73555529 та від 08 вересня 2023 року № 73873763 заповіти ОСОБА_5 нотаріально не посвідчувались, спадкові справи щодо спадкування його майна не заводились та свідоцтва про право на спадщину після його смерті не видавались.

Згідно з договором купівлі-продажу від 11 травня 2023 року № 611 ОСОБА_2 продала належну їй на праві власності земельну ділянку з кадастровим номером 0523783900:03:000:0530 ОСОБА_1 . Право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку 11 травня 2023 року зареєстроване у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень заявник вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема, застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного 
у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі 
№ 461/12525/15 та постановах Верховного Суду від 22 лютого 2023 року у справі 
№ 760/3709/18, від 24 квітня 2024 року у справі № 569/18608/21, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга  ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, правильно застосовано прецедентну практику ЄСПЛ та судову практику Верховного Суду щодо статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України).

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).

Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (постанова Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (статті 387 ЦК України).

Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) «фізично» - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (постанова Верховного Суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18).

У постанові Великої палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 522/7636/14-ц вказано, що: «за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. 

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статті 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). 
Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц).

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц).

За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16).

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (статті 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. 

При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. 

Разом з тим, стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до положень статті 346 ЦК України). 

Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. 

Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16).

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року в справі № 233/4365/18 вказано, що: «Вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема, постанови від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.66)).».

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту зазначеної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Потрібний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, потрібно застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади чи місцевого самоврядування постанову (постанова Верховного Суду від 28 грудня 2022 року у справі № 472/156/21).

Правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, особливо зважаючи, що землі сільськогосподарського призначення займають центральне місце у складі земель України. Виходячи з цього, у ЗК України закріплено принцип пріоритетності земель сільськогосподарського призначення та особливі вимоги щодо використання цієї категорії земель. Повернення у державну власність земельної ділянки переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши, що спірна земельна ділянка вибула з комунальної власності Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької областінезаконно, оскільки ОСОБА_2 була відсутня у списку громадян, яким передаються у власність земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) на території Маломочульської сільської ради, затвердженому розпорядженням голови Теплицької районної державної адміністрації Вінницької області від 23 жовтня 2006 року № 603, що підтверджується матеріалами технічної документації по передачі земельних часток (паїв) з виготовленням державних актів на право власності на землю власникам сертифікатів КСП «Прогрес» с. Мала Мочулка на території Маломочульської сільської ради, розробленої ДП ЗАТ БТК «Світязь», ОСОБА_2 не видавався сертифікат на земельну частку (пай) на території Маломочульської сільської ради, тому відповідно відсутні правові підстави для набуття у власність нею спірної земельної ділянки, тобто вибула без волі власника, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для витребування земельної ділянки на користь Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області.

При цьому, суди забезпечили повний та всебічний розгляд справи, з огляду на характер спірних правовідносин, за своїм внутрішнім переконанням, дійшли обґрунтованих висновків щодо відповідності заходу втручання держави в право власності ОСОБА_1 критеріям правомірного втручання у право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ, оскільки справа стосується землі сільськогосподарського призначення, яка вибула з власності територіальної громади незаконно, а тому таке втручання здійснюється з метою задоволення суспільного та публічного інтересу.

При цьому, судами було враховано, що відповідач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, шляхом пред`явлення вимог про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про те, що суди незаконно витребували майно на користь Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області, яка, на думку заявника, ніколи не була власником цієї землі, оскільки така не перебувала у комунальній власності, є безпідставними.

Судами попередніх інстанцій було встановлено, що ОСОБА_5 був власником земельної частки (паю) за № НОМЕР_1 на території Маломочульської сільської ради згідно сертифікату ВН-0247435.

Однак, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, спадкова справа щодо спадкування його майна не заводилася, а свідоцтва про право на спадщину не видавалися.

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є розуміння відкриття спадщини як настання певних юридичних фактів, що зумовлюють виникнення спадкових правовідносин. При цьому як юридичний факт відкриття спадщини характеризується двома параметрами: (1) часом відкриття; (2) місцем відкриття. Час відкриття спадщини має важливе значення, оскільки на час відкриття спадщини визначаються, зокрема: склад спадщини; коло спадкоємців; матеріальний закон, який буде застосовуватись до спадкових відносин.

За змістом пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, він застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Правила статті 1277 ЦК України про відумерле майно застосовуються також до спадщини, від дня відкриття якої до набрання чинності цим Кодексом спливло не менше одного року.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 671/22/19 висловлено висновок, що «за загальним правилом, дія актів цивільного законодавства в часі має футороспективний характер, тобто спрямована на майбутнє. У зв`язку з чим законодавець передбачає, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Проте із загального правила про застосування актів цивільного законодавства до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ними чинності абзацом 2 пункту 5 Прикінцевих пунктом передбачається виняток. У ЦК УРСР законодавець, на відміну від ЦК України та існування конструкції «відумерлої спадщини», передбачав автоматичний перехід спадщини за правом спадкоємства до держави. Будь-яких дій щодо прийняття спадщини держава не здійснювала. Держава при існуванні юридичних фактів, визначених пунктами 1-5 частини першої статті 555 ЦК УРСР, завжди приймала спадщину і не могла від неї відмовитися. Оскільки держава не мала права відмовитися від прийняття спадщини, то у випадку, коли спадкоємці за законом або за заповітом не прийняли спадщину або відмовилися від спадщини, спадщина вважалася прийнятою державою. З урахуванням того, що в частині першій статті 555 ЦК УРСР закріплювався автоматичний перехід спадщини до держави, та існував строк шість місяців для прийняття спадщини іншими спадкоємцями, то абзац 2 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України може застосовуватися тільки, якщо спадщина відкрилась після 01 липня 2003 року, проте не була прийнята ніким зі спадкоємців, що мали право спадкування відповідно до норм ЦК УРСР. Тому однорічний строк, який встановлений частиною другою статті 1277 ЦК України та в абзаці 2 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, може підлягати обчисленню, починаючи не раніше 01 липня 2003 року.

Отже, оскільки спадщина після смерті ОСОБА_5 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 та не була прийнята її спадкоємцями, до неї підлягають застосуванню норми ЦК УРСР.

У частині першій статті 555 ЦК УРСР встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо: спадкодавець все майно або частину його заповідав державі; у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом; всі спадкоємці відмовились від спадщини; всі спадкоємці позбавлені права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу); ні один із спадкоємців не прийняв спадщини.

Спадкове майно включає в себе майнові права, у тому числі земельну часту (пай). Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 березня 2020 року у справі №671/1152/18.

Отже, з огляду на викладене та встановлені обставини, відсутність у ОСОБА_5 спадкоємців, право на належну йому земельну часту (пай) перейшло до держави.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що згідно зі статтею 25 ЗК України при приватизації земель державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ, організацій земельні ділянки передаються їх працівникам, а також пенсіонерам з числа працівників з визначенням кожному з них земельної частки (паю) за рішенням органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування і кожна з цих осіб має гарантоване право одержати безоплатно свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості). Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю (пункт 17 розділу X «Перехідні положення» ЗК України).

Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) у натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) (частина друга статті 3 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)»).

Земельна частка (пай) виділяється її власнику в натурі (на місцевості), як правило, однією земельною ділянкою. За бажанням власника земельної частки (паю) йому можуть бути виділені в натурі (на місцевості) дві земельні ділянки з різним складом сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сінокоси або пасовища) (частина третя статті 3 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)»).

Згідно зі статтею 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), зокрема: організовують проведення розподілу земельних ділянок між особами, які мають право на виділення їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), в порядку, визначеному цим Законом (кореспондує пункту 2 Порядку); приймають рішення про видачу документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, власникам земельних часток (паїв) (згідно із абзацами десятим та дванадцятим частини першої статті 5 Закону про виділення земельних ділянок). Згідно із частиною другою статті 5 цього Закону районні державні адміністрації приймають рішення щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) за межами населених пунктів.
Розподіл земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) у межах одного сільськогосподарського підприємства проводиться за згодою не менш як двох третин власників земельних часток (паїв), а за її відсутності - шляхом жеребкування (частина друга статті 9 цього ж Закону). Наведене кореспондує пункту 8 Порядку організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 лютого 2004 року № 122 «Про організацію робіт та методику розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв)».

Відповідно до статті 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» нерозподіленою земельною ділянкою є земельна ділянка, яка відповідно до проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) увійшла до площі земель, що підлягають розподілу, але відповідно до протоколу про розподіл земельних ділянок не була виділена власнику земельної частки (паю). Невитребуваною є земельна частка (пай), на яку не отримано документа, що посвідчує право на неї, або земельна частка (пай), право на яку посвідчено відповідно до законодавства, але яка не була виділена в натурі (на місцевості). У разі якщо до 01 січня 2028 року власник невитребуваної земельної частки (паю) або його спадкоємець не оформив право власності на земельну ділянку, він вважається таким, що відмовився від одержання земельної ділянки. Така невитребувана земельна частка (пай) після формування її у земельну ділянку за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради (у разі необхідності формування) за заявою відповідної ради на підставі рішення суду передається у комунальну власність територіальної громади, на території якої вона розташована, у порядку визнання майна безхазяйним.

Пунктом 21 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України визначено, що з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні» (01 січня 2019 року) землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного Закону переходять до комунальної власності.

Крім того, Законом України від 28 квітня 2021 року № 1423-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» розділ Х «Перехідних положень» ЗК України доповнений пунктом 24, яким передбачено, що з дня набрання чинності цим пунктом (27 травня 2021 року) землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель: а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук); б) оборони; в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення; г) зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; ґ) під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності; д) під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем державної власності; е) визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті.

Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.

Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом.

Отже, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про те, що спірна земельна ділянка перейшла саме у комунальну власність територіальної громади, після чого була незаконно приватизована ОСОБА_2 .

Із цих самих підстав не заслуговують на увагу й доводи заявника про те, що прокурор обрав неналежний спосіб захисту (віндикаційний позов) та не мав права звертатися до суду в інтересах держави саме в особі Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області, яка, нібито, ніколи не була власником спірної земельної ділянки, оскільки це не відповідає встановленим судам обставинам.

Доводи касаційної скарги про пропуск прокурором строку позовної давності, є необґрунтованими, оскільки про порушення прав держави стало відомо у межах розслідування кримінального провадження №12021020110000122 від 01 вересня 2023 року, після отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, документів реєстраційної справи, тобто достатніх доказів на підтвердження протиправного заволодіння ОСОБА_2 спірною земельною ділянкою, а з позовом прокурор звернулася до суду 28 лютого 2024 року.

Отже, порушення положень частини першої статті 261 ЦПК України не допущено. Такий висновок узгоджується з правовими висновками Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 25 травня 2026 року у справі № 354/625/15 (провадження № 61-1790сво25).

Отже, доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не відповідають матеріалам справи та встановленим судами обставинам, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявниками норм матеріально й процесуального права, зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. 
Наведені у касаційній скарзі заявника доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення та постанову - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 20 лютого 2025 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 24 квітня 2025 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий  Судді:	Д. Д. Луспеник  І. Ю. Гулейков  Г. В. Коломієць  Р. А. Лідовець  Ю. В. Черняк