СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 квітня 2026 року м. Харків Справа № 905/1653/20 
Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Крестьянінов О.О. , суддя Лакіза В.В.
за участю секретаря судового засідання Андерс О.К.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця Ковтун Олени Михайлівни (вх.№444Д/2) та  апеляційну скаргу Акціонерного товариства “ПроКредит Банк” (вх.№499Д/2) на рішення Господарського суду Донецької області від 10.02.2026 у справі №905/1653/20 (повний текст рішення складено та підписано 19.02.2026 у складі колегії суддів Кротінової О.В., Зельман Ю.С., Левшиної Г.В. у приміщенні Господарського суду Донецької області) 
за позовом фізичної особи-підприємця Ковтун Олени Михайлівни, м. Святогірськ Донецької області, 
до ОСОБА_1 , м. Київ, 
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Акціонерного товариства “ПроКредит Банк”, м.Київ, 
про стягнення грошових коштів,
та за зустрічним позовом ОСОБА_1 , м. Київ, 
до 1.фізичної особи-підприємця Ковтун Олени Михайлівни, м. Святогірськ Донецької області, 
2. Акціонерного товариства “ПроКредит Банк”, м.Київ,
про визнання договору відступлення права вимоги від 29.10.2018 недійсним,
ВСТАНОВИВ:
Фізична особа-підприємець Ковтун Олена Михайлівна звернулась до Господарського суду Донецької області з позовом до Шиліної Олени Борисівни про стягнення заборгованості за договором про надання траншу від 30.12.2013 №401.44242/FW401.504, укладеного на підставі рамкової угоди від 29.10.2012 №FW401.504 у розмірі 940880 грн, з яких: 900000 грн - заборгованість за капіталом, 40880 грн - заборгованість за процентами. Крім того, позивачка просила суд в рахунок погашення заборгованості за договором про надання траншу від 30.12.2013 №401.44242/FW401.504, укладеного на підставі рамкової угоди №FW401.504 від 29.10.2012, в сумі 9408800 грн, з яких: заборгованість за капіталом 9000000 грн та заборгованість за процентами 408800 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок загальною площею 243,2 кв.м., житловою площею 84,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 84531014141, за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на праві власності та перебуває в іпотеці фізичної особи-підприємця Ковтун Олени Михайлівни (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) відповідно до договору іпотеки від 21.06.2013 №FIL.101951-ІД1 до договору від 29.10.2018 про відступлення прав за договором іпотеки від 21.06.2013 №FIL.101951-ІД1, шляхом продажу предмету іпотеки фізичною особою-підприємцем Ковтун О.М. (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу, в тому числі нотаріального укладання договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем із встановленням початкової ціни продажу предмету іпотеки на рівні, зазначеному в договорі іпотеки, а саме 754960 грн, будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення фізичною особою-підприємцем Ковтун О.М. (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. При цьому, позивач просить суд в рахунок погашення заборгованості за договором про надання траншу від 30.12.2013 №401.44242/FW401.504, укладеного на підставі рамкової угоди від 29.10.2012 №FW401.504, в сумі 940880 грн, з яких: заборгованість за капіталом 900000 грн та заборгованість за процентами 40880 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки - земельну ділянку загальною площею загальною площею 0,1 га, цільове призначення - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 1414170500:01:001:0746, за адресою: АДРЕСА_2 , що належать відповідачу та перебувають в іпотеці позивача відповідно до договору іпотеки від 21.06.2013 №FIL.101951-ІД1 до договору від 29.10.2018 про відступлення прав за договором іпотеки від 21.06.2013№FIL.101951-ІД1, шляхом продажу предметів іпотеки фізичною особою-підприємцем Ковтун О.М. з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу, в тому числі нотаріального укладання договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем із встановленням початкової ціни продажу предмету іпотеки на рівні, зазначеному в договорі іпотеки, а саме 185920 грн, будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення фізичною особою-підприємцем Ковтун О.М. (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.
07.12.2020 від фізичної особи-підприємця Ковтун О.М. надійшла заява б/н про збільшення розміру позовних вимог та залишення без розгляду двох позовних вимог, згідно з якою вона просила стягнути з відповідача заборгованість за договором про надання траншу від 30.12.2013№401.44242/FW401.504, укладеним на підставі Рамкової угоди від 29.10.2012 №FW401.504, у розмірі 15571392,24 грн, з яких: заборгованість за капіталом у розмірі 14904016,25 грн, заборгованість за процентами у розмірі 667375,99 грн; відстрочити позивачу сплату судового збору у розмірі 219457,70 грн до ухвалення судового рішення у справі №905/1653/20, оскільки розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу останнього за попередній календарний рік; залишити без розгляду дві позовні вимоги, а саме в рахунок погашення заборгованості за Договором про надання траншу від 30.12.2013№401.44242/FW401.504, укладеного на підставі Рамкової угоди від 29.10.2012№FW401.504, в сумі 940880 грн з яких: заборгованість за капіталом 900000 грн та заборгованість за процентами 40880 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок та земельну ділянку загальною площею 0,1га, цільове призначення - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 1414170500:01:001:0746, за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_1 .
В обґрунтування позовних вимог фізична особа-підприємець Ковтун О.М. посилається на те, що на підставі укладеного нею як новим кредитором з Акціонерним товариством «Про кредит Банк», як первісним кредитором договору про відступлення права вимоги від 29.10.2018 до неї перейшло право вимоги до боржника – ОСОБА_1 щодо сплати заборгованості за укладеною між первісним кредитором та відповідачем Рамковою угодою від 29.10.2012 №FW401.504 та укладеним між ними на підставі цієї Рамкової угоди договору про надання траншу від 30.12.2013 №401.44242/FW401.504. за капіталом кредиту у розмірі 527277,46 доларів США , що за офіційним курсом НБУ станом на дату укладення цього Договору еквівалентно 14904016,25 грн, а також наявної простроченої заборгованості за відсотками по кредиту у розмірі 23610,57 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на дату укладення цього Договору еквівалентно 667375,99 грн.
12.01.2021 до початку розгляду справи по суті до Господарського суду Донецької області ОСОБА_1 подано зустрічний позов до фізичної особи-підприємця Ковтун Олени Миколаївни, Акціонерного товариства “ПроКредит Банк” про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 29.10.2018 за Рамковою угодою від 29.10.2012 №FW401.504, укладеного між Акціонерним товариством “ПроКредит Банк” та фізичною особою-підприємцем Ковтун О.М.
Зустрічний позов обґрунтовано суперечністю змісту укладеного між ОСОБА_2 та Акціонерним товариством «ПроКредит Банк» договору про відступлення права вимоги від 29.10.2018 вимогам чинного на час його укладення законодавства та наявність через це визначених ч. 1 статті 203 та ч. 1 статті 215 Цивільного кодексу України підстав для визнання його недійсним в судовому порядку, з огляду на те, що:
- з укладенням оспорюваного договору про відступлення права вимоги від 29.10.2018 відбулась заміна кредитора - Акціонерного товариства “ПроКредит Банк”, який є фінансовою установою, що мала право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу-підприємця Ковтун О.М., яка не відноситься до фінансових установ в розумінні Закону України “Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг” та не може у зв`язку з цим надавати фінансові послуги;
- Рамкова угода від 29.10.2012 №FW401.504 та договір про надання траншу від 30.12.2013 №401.44242/FW401.504. укладені у валюті кредитування - долар США та фактично виконувались саме в даній валюті, однак у фізичної особи-підприємця Ковтун Олени Миколаївни відсутній дозвіл на право здійснення операцій, визначених у п.п. 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону України “Про банки та банківську діяльність”, яка передбачає право банку на здійснення операцій з валютними цінностями, у тому числі, і право надання та повернення кредиту в іноземній валюті, будь-яких додаткових угод між Акціонерним товариством “ПроКредит Банк” та Шиліною Оленою Борисівною щодо зміни валюти зобов`язання за вказаними договорами не укладалось; 
- за оспорюваним договором про відступлення права вимоги від 29.10.2018 відбулось відступлення Акціонерним товариством “ПроКредит Банк” права вимоги до Шиліної О.Б. за Рамковою угодою від 29.10.2012 №FW401.504 та договором про надання траншу від 30.12.2013 №401.44242/FW401.504. фізичній особі –підприємцю Ковтун О.М. , яка згідно з укладеним нею з Акціонерним товариством “ПроКредит Банк” договором поруки від 30.10.2012 № 271778 є фінансовим поручителем щодо виконання ОСОБА_1 зобов`язань за наведеною Рамковою угодою та договором про надання траншу, що суперечить положенням статті 556 Цивільного кодексу України, оскільки нею встановлений правовий механізм виконання поручителем забезпеченого порукою зобов`язання, за яким наслідком такого виконання є перехід до поручителя усіх прав кредитора за відповідним зобов`язаням, а тому право вимоги за кредитним договором ОСОБА_3 як поручитель може набути виключно у спосіб виконання кредитного договору, а не внаслідок набуття його за договором про перехід права вимоги;
- зміст оспорюваного договору про відступлення права вимоги містить положення, що право вимоги відступається за номінальною вартістю, що у повному обсязі свідчить про ознаки факторингової фінансової операції відповідно до ч. 1 статті 1084 Цивільного кодексу України, статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», яка полягала у фінансуванні фізичною особою ОСОБА_2 як фактором Акціонерного товариства «ПроКредит банк», як клієнта під відступлення клієнтом свого права вимоги до відповідача –боржника, що суперечить положенням ч. 3 статті 1079 Цивільного кодексу України, оскільки нею передбачено, що фактором може бути лише банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції,до яких ФОП Ковтун не відноситься.
08.12.2025 фізична особа-підприємця Ковтун О.М. подала до Господарського суду Донецької області заяву 04.12.2025 б/н про повернення до стадії підготовчого провадження у справі №905/1653/20, що сформована у системі “Електронний суд” 07.12.2025, а також в цій заяві просила здійснити повернення зі стадії розгляду справи по суті до стадії підготовчого провадження у справі №905/1653/20, прийняти до розгляду заяву позивача за первісним позовом про зменшення розміру позовних вимог за первісним позовом у справі №905/1653/20.
Ухвалою суду від 21.01.2026 у справі №905/1653/20 серед іншого ухвалено рішення про повторне проведення підготовчого провадження у справі №905/1653/20, визначено повернутись на стадію підготовчого провадження у справі №905/1653/20, прийнято заяву фізичної особи-підприємця Ковтун О.М. про зменшення розміру позовних вимог до 50118,15 грн та визначено розглядати справу №905/1653/20 з урахуванням її змісту, закрито підготовче провадження по справі №905/1653/20, призначено розгляд справи №905/1653/20.
Рішенням Господарського суду Донецької області від 10.02.2026 у справі №905/1653/20 зустрічний позов Шиліної Олени Борисівни до фізичної особи-підприємця Ковтун Олени Михайлівни та Акціонерного товариства “ПроКредит Банк” про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 29.10.2018 за рамковою угодою №FW401.504 від 29.10.2012, укладеного між Акціонерним товариством “ПроКредит Банк” та фізичною особою-підприємцем Ковтун Оленою Михайлівною, задоволено. Визнано недійсним договір про відступлення права вимоги від 29.10.2018 за рамковою угодою від 29.10.2012 №FW401.504 укладений між Акціонерним товариством “ПроКредит Банк” та фізичною особою-підприємцем Ковтун Оленою Михайлівною, РНОКПП НОМЕР_2 . Стягнуто з фізичної особи-підприємця Ковтун Олени Михайлівни на користь Шиліної Олени Борисівни відшкодування сплаченого судового збору у розмірі 1135,00 грн. Стягнуто з Акціонерного товариства “ПроКредит Банк” на користь Шиліної Олени Борисівни відшкодування сплаченого судового збору у розмірі 1135,00 грн. У задоволенні первісних позовних вимог фізичної особи-підприємця Ковтун Олени Михайлівни до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача, Акціонерного товариства “ПроКредит Банк”, про стягнення 50118,15 грн - відмовлено.
Рішення обґрунтовано наявністю визначених ч. 1 статті 203 та ч. 1 статті 215 Цивільного кодексу України правових підстав для визнання недійсним в судовому порядку укладеного між фізичною особою-підприємцем Ковтун О.М. та Акціонерним товариством «ПроКредит Банк» договору про відступлення права вимоги від 29.10.2018 через суперечність його змісту вимогам закону та відсутністю у зв`язку з цим у ФОП Ковтун О.М. відступленого за таким договором права вимоги до відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом), до якої входить заявлена у первісному позові до стягнення сума заборгованості, з огляду на те, що за оспорюваним договором відбулась заміна кредитора у зобов`язанні за кредитним договором з Акціонерного товариства “ПроКредит Банк”, який є фінансовою установою, що мала право на здійснення операцій з надання фінансових послуг на фізичну особу-підприємця Ковтун Олену Миколаївну, що суперечить положенням ч. 3 ст.512 та ст.1054 Цивільного кодексу України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме - кредитор-банк або інша фінансова установа, а фізична особа-підприємець Ковтун Олена Михайлівна не наділена правом надавати фінансові послуги з кредитування, через те, що вона не є ані банком, ані будь-якою іншою фінансовою установою, яка має право на здійснення фінансових операцій та яка віднесена до реєстру фінансових установ.
При цьому щодо порушеного права Шиліної О.Б., яка не є стороною оспорюваного нею в рамках зустрічного позову договору, за яким було відступлено права вимоги до неї як до боржника за кредитним договором Ковтун О.М. як новому кредитору та щодо обраного нею способу захисту суд зазначив, що беззаперечним є право сторони, до якої заявлено вимоги, спростовувати обґрунтованість і розмір вимог кредитора шляхом подачі відповідних позовів, оскільки впливає на її інтереси з огляду на можливість/неможливість у подальшому задоволення вимог за первісним позовом, а тому Шиліна О.Б. має право на звернення до суду із відповідним позовом у межах цієї справи, а обраний спосіб захисту своїх прав не суперечить вимогам чинного законодавства.
16.02.2026 від Шиліної О.Б. через підсистему “Електронний суд” отримано заяву б/н від 16.02.2026 (сформовано в системі 16.02.2026), до якої у якості додатку додано заяву про стягнення витрат на правничу допомогу, понесених Шиліною О.Б. – позивачем за зустрічним позовом (відповідач за первісним позовом) у справі №905/1653/20 разом із додатками.
Додатковим рішенням Господарського суду Донецької області від 06.03.2026 у справі №905/1653/20 стягнуто з фізичної особи-підприємця Ковтун Олени Михайлівни на користь Шиліної Олени Борисівни відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 19225 грн. Стягнуто з Акціонерного товариства “ПроКредит Банк” на користь Шиліної Олени Борисівни відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 19225 грн. У задоволенні іншої частини витрат Шиліної Олени Борисівни на професійну правничу допомогу - відмовлено.
Позивач за первісним позовом - фізична особа-підприємець Ковтун Олена Михайлівна подала на рішення Господарського суду Донецької області від 10.02.2026 у справі №905/1653/20 до Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить це рішення скасувати повністю і ухвалити нове рішення, яким задовольнити первісний позов та відмовити у задоволенні зустрічного позову.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача за первісним позовом - Акціонерне товариство “ПроКредит Банк” подала на рішення Господарського суду Донецької області від 10.02.2026 у справі №905/1653/20 та на додаткове рішення Господарського суду Донецької області від 06.03.2026 у справі №905/1653/20 до Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права просить рішення Господарського суду Донецької області від 10.02.2026 у справі №905/1653/20 скасувати в частині визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 29.10.2018 за Рамковою угодою №FW401.504 від 29.10.20212 укладеного між АТ “ПроКредит Банк” та ФО-П Ковтун Оленою Михайлівною; просить додаткове рішення Господарського суду Донецької області від 06.03.2026 у справі №905/1653/20 скасувати в частині стягнення з АТ “ПроКредит Банк” на користь Шиліної Олени Борисівни відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 19225,00 грн.
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.03.2026 для розгляду справи №905/1653/20 сформовано склад суду: головуючий суддя-доповідач Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Лакіза В.В. 
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 19.03.2026 роз`єднано апеляційні вимоги за апеляційною скаргою  Акціонерного товариства “ПроКредит банк” (вх. №499 Х) у справі №905/1653/20.Виділено в окремі апеляційні провадження вимоги за апеляційною скаргою  Акціонерного товариства “ПроКредит банк” (вх. №499Х) у справі №905/1653/20, а саме в частинах:
- скасування рішення Господарського суду Донецької області від 10.02.2026 у справі №905/1653/20 ;
- скасування додаткового рішення Господарського суду Донецької області від 06.03.2026 у справі №905/1653/20.
Відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами фізичної особи – підприємця Ковтун О.М. (вх.№444Д/2) та  Акціонерного товариства “ПроКредит банк” (вх.№499Д/2) на рішення Господарського суду Донецької області від 10.02.2026 у справі №905/1653/20.
Об`єднано в одне апеляційне провадження для сумісного розгляду апеляційні скарги фізичної особи – підприємця Ковтун О.М. (вх.№444Д/2) та  Акціонерного товариства “ПроКредит Банк” (вх.№499Д/2) на рішення Господарського суду Донецької області від 10.02.2026 у справі №905/1653/20 та призначено їх до розгляду в судове засідання з повідомленням учасників справи на 29.04.2026 о 10:00 годині. 
В обґрунтування апеляційної скарги фізична особа-підприємець Ковтун О.М. посилається, зокрема, на те, що господарський суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доведеність порушення внаслідок укладення між ФОП Ковтун О.М. та АТ «ПроКредит Банк» договору про відступлення права вимоги від 29.10.2018 прав та інтересів Шиліної О.Б., як однієї з умов для визнання його недійсним в судовому порядку, й, відповідно, про необхідність надання оцінки доводам зустрічного позову щодо відповідності змісту цього договору вимогам закону, оскільки відступлення за цим договором АТ «ПроКредит Банк» ФОП Ковтун О.М. як новому кредитору права вимоги до ОСОБА_1 зі сплати заборгованості за кредитним договором не призвело до погіршення її становища як боржника,зокрема, не вплинуло на характер та обсяг її обов`язків позичальника. 
Крім цього скаржник зазначає про помилковість висновку суду першої інстанції, що відступлення за оспорюваним договором Акціонерним товариством “ПроКредит Банк”, який є фінансовою установою, що мала право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, права вимоги за кредитним договором фізичній особі-підприємцю Ковтун О.М., яка не відноситься до спеціальних суб`єктів, які мають право надавати фінансові послуги та внесені до реєстру фінансових установ, суперечить положенням ч. 3 ст.512 та ст.1054 Цивільного кодексу України, оскільки не врахував, що вказаний правочин за своєю правовою природою є договором цесії, який не передбачає надання ФОП Ковтун О.Б. будь-яких фінансових послуг, враховуючи, що за його умовами до неї перейшло лише право вимагати виконання боржником Шиліною О.Б. зобов`язань з повернення кредитних коштів та сплати процентів за їх користування у розмірах, що існували на момент укладення цього договору, без права нарахування додаткових процентів за користування кредитними коштами, право нарахування яких мав первісний кредитор- АТ “ПроКредит Банк», всі зобов`язання якого із надання фінансових послуг за кредитним договором, були припинені шляхом їх належного виконання, а тому не могли бути переданими за договором про відступлення права вимоги. 
Акціонерне товариство “ПроКредит Банк” в обґрунтування апеляційної скарги на рішення Господарського суду Донецької області від 10.02.2026 у справі №905/1653/20 посилається,зокрема, на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для визнання недійсним укладеного між ФОП Ковтун О.М. та АТ «ПроКредит Банк» договору про відступлення права вимоги від 29.10.2018, пославшись на невідповідність його змісту положенням ч. 3 ст.512 та ст.1054 Цивільного кодексу України з огляду на те, що за цим договором відбулась заміна кредитора за кредитним договором, яким є договір про надання траншу від 30.12.2013 №401.44242/FW401.504. з банку на фізичну особу-підприємця, який не відноситься до спеціальних суб`єктів, які мають право надавати фінансові послуги та внесені до реєстру фінансових установ, оскільки судом не було враховано фактів укладення 30.10.2012 Ковтун О.М. як поручителем з АТ «ПроКредит Банк» договору поруки № 271778-ДП1 з метою забезпечення виконання позичальником - ОСОБА_1 зобов`язань за договором про надання траншу від 30.12.2013 №401.44242/FW401.504., виконання ФОП Ковтун О.М. зазначеного забезпеченого порукою зобов`язання позичальника, відповідно до ч. 2 статті 556 Цивільного кодексу України, мало наслідком перехід до нього усіх прав кредитора у відповідному зобов`язанні, а тому договір про відступлення права вимоги від 29.10.2018 укладено саме з метою письмового оформлення відповідного переходу прав кредитора до поручителя задля захисту та практичної реалізації таких прав.
При цьому Акціонерне товариство “ПроКредит Банк” зазначає про залишення судом першої інстанції поза увагою того, що за договором про відступлення права вимоги від 29.10.2018 до ФОП Ковтун О.М. не перейшло право щодо нарахування процентів за користування кредитними коштами, оскільки розмір заборгованості, право вимоги зі сплати якої відступлено за цим договором, є фіксованим, а тому обсяг переданих за договором прав вимоги за своєю формою та змістом не є фінансовими послугами, у зв`язку з чим відповідні правовідносини не потребували наявності у нового кредитора спеціального суб`єктного статусу особи, яка має право надавати фінансові послуги та внесена до реєстру фінансових установ.
Також Акціонерне товариство “ПроКредит Банк” посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке на його думку полягало у тому, що судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу судової колегії, що розглядала справу. 
Вказане порушення на думку скаржника вбачається з того, що після неодноразової зміни складу колегії суду, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 07.11.2025, справа була передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Ніколаєва Л.В., суддя Зельман Ю.С., суддя Аксьонова К.І., а після проведеного повторного автоматизованого розподілу справи між суддями на підставі розпорядженням керівника апарату суду від 23.12.2025, у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Ніколаєвої Л.В. з 17.12.2025 по 30.12.2025 та судді Аксьонової К.І. з 18.12.2025 по 02.01.2026, було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Кротінова О.В., суддя Зельман Ю.С.,суддя Левшина Г.В., у той час як вказана колегія призначила та провела розгляд справи на ту ж дату, яка була визначена попереднім складом суду- 21.01.2026, коли відпустка судді Ніколаєвої Л.В. та судді Аксьонової К.І. вже завершилась, і ця колегія 10.02.2026 ухвалила оскаржуване рішення суду.
11.04.2026 відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом)- ОСОБА_1 подала відзиви на апеляційі скарги ФОП Ковтун О.М. та АТ «ПроКредит Банк», в яких просить залишити їх без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін. 
Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.04.2026 у зв`язку з відпусткою судді Білоусової Я.О. для розгляду справи №905/1653/20 сформовано склад суду: головуючий суддя-доповідач Тарасова І.В., суддя Крестьянінов О.О., суддя Лакіза В.В. 
В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) підтримав апеляційну скаргу відповідного учасника справи.
В судовому засіданні представник третьої особи підтримав апеляційну скаргу відповідного учасника справи та уточнив її вимоги щодо того, яке рішення він просить прийняти суд апеляційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваної ним частини рішення щодо задоволення зустрічного позову, зазначивши, що він просить відмовити у задоволенні зустрічного позову.
Представник відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) проти доводів апеляційних скарг заперечив.
Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Дослідивши матеріали справи, доводи, викладені в апеляційних скаргах та відзивах на них, заслухавши пояснення представників учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з такого.
Як вбачається з матеріалів справи 29.10.2012 між Акціонерним товариством “ПроКредит Банк” (кредитор) та фізичною особою-підприємцем Шиліною О.Б. (позичальник) укладено Рамкову угоду від 29.10.2012 №FW401.504.
Кредитор на підставі угоди зобов`язується здійснювати кредитування позичальника у межах лімітів умов кредитування у порядку і на умовах, визначених угодою та кредитними договорами, а позичальник зобов`язується належно виконати усі умови, необхідні для отримання кредитів, своєчасно і належно здійснювати погашення грошових зобов`язань, а також належно виконувати усі інші зобов`язання, передбачені угодою та кредитними договорами (п.2.1 Рамкової угоди).
Ліміт суми кредитування – еквівалент 1000000 доларів США, ліміт строк кредитування – 120 місяців (п.2.2 Рамкової угоди).
Поряд з цим, між Акціонерним товариством “ПроКредит Банк” (кредитор) укладено з ОСОБА_2 (поручитель) договір поруки від 30.10.2012 №271778-ДП1, у відповідності до якого, поручитель поручився перед кредитором за виконання ОСОБА_1 (позичальник) зобов`язань за Рамковою угодою від 29.10.2012 №FW401.504 .
Також, між Акціонерним товариством “ПроКредит Банк” (іпотекодержатель) та фізичної особою-підприємцем Шиліною О.Б. (іпотекодавець) укладено договір іпотеки №FIL.101951-ІД 1 від 21.06.2013, відповідно до умов якого, для забезпечення повного виконання основних зобов`язань та вимог іпотекодержателя, іпотекодавець передає у іпотеку на умовах, визначених договором предмет іпотеки, що вказаний у п.2.2 договору: житловий будинок та земельна ділянка, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Загальна заставна вартість – 940880 грн.
Вказаний договір підписано сторонами та посвідчено приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Сліпченко Н.В., зареєстровано в реєстрі за №1151.
У подальшому, на підставі Рамкової угоди від 29.10.2012 №FW401.504, між Акціонерним товариством “ПроКредит Банк” (кредитор) та фізичною особою-підприємцем Шиліною О.Б. (позичальник) укладено договір про надання траншу від 30.12.2013 №401.44242/FW401.504 .
За змістом п.1 договору, кредитор на підставі та на умовах Рамкової угоди від 29.10.2012 №FW401.504, а також цього договору зобов`язується надати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язується належно виконати усі умови, необхідні для його отримання, належно здійснювати погашення грошових зобов`язань та виконувати усі інші зобов`язання, передбачені рамковою угодою та цим договором.
У п.2 договору про надання траншу визначені умови, на яких видається кредит: розмір кредиту - 598000,00 доларів США, процентна ставка - змінювана, розмір процентів 11% річних, виходячи з 360 календарних днів у році, строк 106 місяців, цільове призначення - придбання основних засобів.
Згідно з меморіальним валютним ордером від 30.12.2013 №195227672/207262404/575504946/7737 Акціонерним товариством “ПроКредит Банк” перераховано на рахунок ОСОБА_1 598000 доларів США, що є еквівалентом 4779814,00 грн з призначенням платежу: “перерахування коштів на рахунок позичальника згідно кредитного договору від 30.12.2013 №401.44242/FW401.504”.
З матеріалів справи вбачається, що у Шиліної О.Б. утворилась заборгованість перед Акціонерним товариством “ПроКредит Банк”.
У підсумку, Акціонерним товариством “ПроКредит Банк” надіслано ОСОБА_1 вимогу від 04.10.2018 №1-2/18/4532 про повне дострокове погашення кредиту, в якому висунуто вимогу негайно погасити існуючу заборгованість та здійснити повне дострокове погашення кредиту, що на дату вимоги складало 527277,46 доларів США по капіталу, 23610,57 доларів США по відсоткам, всього – 550888,03 доларів США.
Відповідно до довідки Акціонерного товариства “ПроКредит Банк”” №16-2/18/673 від 19.10.2018, ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) станом на 19.10.2018 мала заборгованість: 527277,46 доларів США по капіталу, 23610,57 доларів США по відсоткам, всього – 550888,03 доларів США.
Дані обставини не заперечується учасниками справи. 
29.10.2018 між Акціонерним товариством “ПроКредит Банк” та фізичною особою-підприємцем Ковтун О.М. укладено кредитний договір від 29.10.2018 №1.45447/FW1.592 , відповідно до якого банк зобов`язався надати позичальнику строковий кредит у загальному розмірі 12744672,00 грн строком на 24 місяці.
Видача Акціонерним товариством “ПроКредит Банк” коштів фізичній особі-підприємцю Ковтун О.М. підтверджується наявною в матеріалах справи банківською випискою з рахунку фізичної особи-підприємця Ковтун О.М. (рахунок № НОМЕР_3 за період 29.10.2018-29.08.2019, згідно з яким, 29.10.2018 Акціонерним товариством “ПроКредит Банк” перераховано фізичній особі-підприємцю Ковтун О.М. грошові кошти у розмірі 12744672,00 грн з призначенням платежу: “Перерахування коштів на рахунок позичальника згідно Кредитного договору від 29.10.2018 №1.45447/FW1.592”.
29.10.2018 між Акціонерним товариством “ПроКредит Банк” (первісний кредитор) та фізичною особою-підприємцем Ковтун Оленою Михайлівною (новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги від 29.10.2018, відповідно до умов якого, первісний кредитор відступає новому кредитору, а новий кредитор приймає права вимоги, що належать первісному кредиторові за Рамковою угодою від 29.10.2012 №FW401.504 та укладеним на її підставі договором про надання траншу від 30.12.2013 №401.44242/FW401.504 з усіма змінами та доповненнями, додатками , договорами про внесення змін , що були укладені між первісним кредитором та фізичною особою-підприємцем Шиліною Оленою Борисівною, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 .
Відповідно до п.2 договору, новий кредитор набуває право вимагати від позичальника (боржника) виконання існуючих станом на дату укладення цього договору зобов`язань за рамковою угодою та за укладеним на її підставі договором про надання траншу, а саме : право вимоги оплати наявної простроченої заборгованості за капіталом кредиту у розмірі 527277,46 доларів США , що за офіційним курсом НБУ станом на дату укладення цього Договору еквівалентно 14904016,25 грн, право вимоги оплати наявної простроченої заборгованості за відсотками по кредиту у розмірі 23610,57 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на дату укладення цього Договору еквівалентно 667375,99 грн.
Згідно п.5 договору, разом із правом вимоги виконання зобов`язань за рамковою угодою та за укладеним на її підставі договором про надання траншу, до нового кредитора переходять права за чинними договорами, що забезпечують виконання зобов`язання, а саме: договором іпотеки від 21.06.2013 №FIL.101951-ІД1, посвідченим приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Сліпченко Н.В., згідно з умовами якого іпотекодавець Шиліна Олена Борисівна передала банку в іпотеку житловий будинок, загальною площею 243,2 кв.м., житловою площею 84,6 кв.м. реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 84531014141, місцезнаходження: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, загальною площею 0,1 га , цільове призначення – для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) кадастровий номер 1414170500:01:001:0746, місцезнаходження: АДРЕСА_1 .
Згідно з п.6 договору за відступлення права вимоги за рамковою угодою та за укладеним на ії підставі договором про надання траншу новий кредитор сплачує первісному кредитору ціну відступлення - кошти в українських гривнях у розмірі 15571392,24 грн, без ПДВ, які перераховуються новим кредитором в день укладення (підписання) цього договору на рахунок первісного кредитора.
За змістом п.7 договору, права вимоги за рамковою угодою та за укладеним на її підставі договором про надання траншу, передбачені умовами цього договору, переходять до ФОП Ковтун О.М. з моменту оплати ціни відступлення, передбаченої п.6 цього Договору.
Крім того, 29.10.2018 між Акціонерним товариством “ПроКредит Банк” та фізичною особою-підприємцем Ковтун О.М. укладено договір про відступлення прав за договором іпотеки від 21.06.2013 №FIL.101951-ІД1, у відповідності до якого, сторони уклали цей договір, що забезпечує виконання зобов`язань, які виникли за Рамковою угодою від 29.10.2012 №FW401.504 та укладеним на її підставі договором про надання траншу від 30.12.2013 №401.44242/FW401.504.
Згідно з п.1 договору, первісний іпотекодержатель відступив (передав) новому іпотекодержателю всі свої права за договором іпотеки, а новий іпотекодержатель приймає права.
Договір підписано сторонами та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сліпченко Н.В., зареєстровано в реєстрі за №3136.
Окрім цього, між Акціонерним товариством “ПроКредит Банк” та фізичною особою-підприємцем Ковтун О.М. укладено договір від 29.10.2018 про припинення договору поруки, відповідно до якого, сторони вирішили припинити дію договору поруки №271778-ДП1 від 30.12.2012.
Згідно з платіжним дорученням від 29.10.2018 №1 фізичною особою підприємцем Ковтун Оленою Михайлівною перераховано на рахунок Акціонерного товариства “ПроКредит Банк” 15571392,24 грн з призначенням платежу: “сплата коштів за договором про відступлення прав вимоги від 29.10.2018”.
В подальшому Акціонерне товариство “ПроКредит Банк” та фізична особа-підприємець Ковтун О.М. листом б/н від 29.10.2018 звернулись до Шиліної О.Б. та повідомили про укладання 29.10.2018 між Акціонерним товариством “ПроКредит Банк” та фізичною особою-підприємцем Ковтун О.М. вищезазначених договорів, відповідно до яких, фізична особа-підприємець стала кредитором за Рамковою угодою від 29.10.2012 №FW401.504 та укладеним на її підставі договором про надання траншу від 30.12.2013 №401.44242/FW401.504, а також іпотекодержателем за договором іпотеки від 21.06.2013 №FIL.101951-ІД1.
Зазначений лист надіслано засобами поштового зв`язку АТ “Укрпошта” 01.11.2018, про що свідчить відповідний опис вкладення у цінний лист №8413000039758 та фіскальний чек АТ “Укрпошта” від 01.11.2018.
Згідно з наявною в матеріалах справи інформації з сайту АТ “Укрпошта”, поштове відправлення №8413000039758 є врученим одержувачу 10.11.2018.
На час вчинення означених операцій банк не був позбавлений банківської ліценції та не перебував у процедурі ліквідації.
Так, згідно з інформацією з офіційного сайту Національного банку України (https://bank.gov.ua/ua/supervision/registration/lic-bank), Акціонерне товариство “ПроКредит Банк” має банківську ліцензію №195 від 13.10.2011, дата запису в Державному реєстрі банків 05.08.2021.
Визначено перелік операцій ліцензії: залучення коштів та банківських металів, що підлягають поверненню, від необмеженого кола осіб; відкриття та ведення поточних (розрахункових, кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах, та рахунків умовного зберігання (ескроу); надання коштів та банківських металів у кредит за рахунок залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від власного імені, на власних умовах та на власний ризик.
Також наявна інформація щодо попередніх найменувань Акціонерного товариства “ПроКредит Банк”, номерів бланків, переліків операцій ліцензії, дозволів.
Зазначену інформацію долучено до матеріалів справи судом першої інстанції.
Фізична особа-підприємець Ковтун О.М. вважає наявним в неї права вимоги за договором б/н від 29.10.2018 про відступлення права вимоги, відповідно до якого фізична особа-підприємець Ковтун О.М. стала кредитором за Рамковою угодою №FW401.504 від 29.10.2012 та укладеним на її підставі договором про надання траншу №401.44242/FW401.504 від 30.12.2013, у зв`язку з чим остаточно визначає позовні вимоги у вигляді стягнення з Шиліної О.Б. 50118,15 грн, з яких: заборгованість за капіталом у розмірі 50000 грн, заборгованість за процентами за період з 01.09.2018 по 28.09.2018 у розмірі 118,15 грн.
Шиліна О.Б. заперечує дані обставини та, звертаючись із зустрічним позовом, просить визнати недійсним договір від 29.10.2018 про відступлення права вимоги, відповідно до якого фізична особа-підприємець Ковтун О.М. стала кредитором за Рамковою угодою від 29.10.2012 №FW401.504 та укладеним на її підставі договором про надання траншу від 30.12.2013 №401.44242/FW401.504, як такий, що укладений з порушенням приписів законодавства та визначає такий договором факторингу.
Акціонерне товариство “ПроКредит Банк” підтримує позовні вимоги за первісним позовом, заперечує проти вимог зустрічного позову про визнання недійсним договору від 29.10.2018 про відступлення права вимоги, відповідно до якого, фізична особа-підприємець Ковтун О.М. стала кредитором за Рамковою угодою від 29.10.2012 №FW401.504 та укладеним на її підставі договором про надання траншу від 30.12.2013 №401.44242/FW401.504, вважає такий договір укладеним у відповідності до приписів законодавства.
Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення зустрічного позову та про відсутність підстав для задоволення первісного позову, з огляду на наступне.
Щодо правової природи укладеного між Акціонерним товариством “ПроКредит Банк” та фізичною особою-підприємцем Ковтун Оленою Миколаївною договору про відступлення права вимоги від 29.10.2018 .
Згідно з ч.1статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ч.1 статті 510 Цивільного кодексу України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.
Згідно з пунктом 1 ч.1 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
За ч.1 статті 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Відповідно до статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом наведених норм правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. 
Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.
Відповідно до статті 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Згідно зі статтею 1078 Цивільного кодексу України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
Відповідно до статті 1079 Цивільного кодексу України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
Відповідно до пункту 5 ч.1 статті 1, пункту 11 ч.1 статті 4 статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» № 2664-ІІІ, ( у період дії якого (до 01.01.2024) був укладений оспорюваний договір) фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Факторинг вважається фінансовою послугою.
Крім того, відповідно до пункту 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.
Відповідно до положень глави 73 Цивільного кодексу України правова природа факторингу полягає у наданні фактором (посередником) платної фінансової послуги клієнту. Зміст цієї послуги полягає у наданні (фінансуванні) фактором грошових коштів клієнту за плату. При цьому клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до боржника. Клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника в рахунок виконання свого зобов`язання з повернення отриманих коштів та здійснення оплати за надану фінансову послугу. Або клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання свого зобов`язання перед фактором, яке в майбутньому буде виконане клієнтом шляхом сплати факторові коштів, у тому числі за надану фінансову послугу.
Отже, договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом № 2664-ІІІ умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.
З наведеного вбачається, що договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються.
Зазначена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 у справі № 906/1174/18, в якій, вирішуючи виключну правову проблему щодо розмежування правочину відступлення права вимоги та договору факторингу, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що слід виходити з наведених вище суттєвих ознак указаних договорів, які відрізняють договір відступлення права вимоги від договору факторингу.
При цьому Велика Палата зазначила, що у випадку, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу, а якщо укладений договір відступлення права вимоги містить умови, які притаманні виключно договору факторингу, або навпаки, то суд має з`ясувати, який саме договір укладений сторонами, з урахування всієї сукупності його суттєвих ознак.
Згідно зі статтею 177 Цивільного кодексу України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.
Відповідно до ч.1 статті 178 Цивільного кодексу України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.
Відповідно до статті 190 Цивільного кодексу України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.
Право вимоги у зобов`язанні є майновим правом, яке має цивільну оборотоздатність та може вільно відчужуватись з урахуванням обмежень, встановлених нормами глави 47 ЦК України.
Отже, відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому.
Зміст зобов`язання, у якому відступається право вимоги (оплата за поставлений товар, надану послугу, повернення наданих коштів тощо), не впливає на оборотоздатність цього майнового права, тому не має вирішального значення для відмежування договору відступлення права вимоги від договору факторингу.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 зазначила такі характеристики договору факторингу як правочину:
а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові, операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); 
б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); 
в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника;
г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; 
д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватися у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальної вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо;
е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону про фінансові послуги.
З наведеного вбачається, що за договором факторингу фактором має надаватися фінансова послуга, яка полягає в наданні фінансування за плату.
При цьому, як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 61), така плата за надану фактором послугу може бути встановлена у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається, у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної в договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.
При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану фактором фінансову послугу (позику чи кредит).
Натомість грошова вимога, яку клієнт передає фактору, може відступатися клієнтом фактору у зв`язку з її продажем останньому (ч.1 статті 1084 Цивільного кодексу України) або з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, оскільки за змістом ч.2 статті 1084 Цивільного кодексу України фактор має право у разі невиконання клієнтом зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленої грошової вимоги до боржника.
Відповідно до висновків Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 31.01.2018 у справі №910/7038/17 договори факторингу та купівлі-продажу права грошової вимоги мають відмінності і у строках дії таких договорів. Договір купівлі-продажу права грошової вимоги припиняє свою дію після того, як первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги до боржника, а новий кредитор оплатив її вартість. Договір факторингу діє і після того як фактор оплатив клієнту вартість грошової вимоги, а клієнт передав фактору право грошової вимоги до третіх осіб, до моменту коли боржник (або клієнт, в разі якщо це передбачено договором факторингу) виплатить факторові кошти за первісним договором”.
З умов оспорюваного договору про відступлення права вимоги від 29.10.2018 не вбачається ознак, які притаманні виключно договору факторингу, та одночасно вбачаються ознаки, що притаманні договору про купівлю-продаж права вимоги (цесії), оскільки пунктом 6 Договору передбачено перерахування фізичною особою підприємцем Ковтун О.М., як новим кредитором, грошових коштів на рахунок первісного кредитора -Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» в сумі 15571392,24 грн в день укладення (підписання) Договору саме як плати (ціни відступлення) за відступлене їй право грошової вимоги до боржника –Шиліної О.Б. за договором про надання траншу, із переходом до нового кредитора права вимоги з моменту такої оплати, за відсутності при цьому умов щодо отримання від первісного кредитора плати за передані грошові кошти, тобто договором передбачено перерахування грошових коштів новим кредитором попередньому кредитору в якості ціни відступлення, яка є зустрічним задоволенням за продане майно-права вимоги, що надається одночасно з отриманням права вимоги, а не в якості фінансової послуги у вигляді здійснення протягом певного часу фінансування за плату.
При цьому умови Договору про те, що первісний кредитор відступає новому кредитору, а новий кредитор приймає права вимоги, що належить первісному кредитору за Рамковою угодою від 29.10.2012 №FW401.504 та укладеним на її підставі договором про надання траншу від 30.12.2013 №401.44242/FW401.504. у загальному розмірі 550888,03 долларів США (527277,46 долл США-вимоги з оплати заборгованості за капіталом кредиту та 23610,57 долл США –за відсотками по кредиту), що на дату укладення договору за офіційним курсом НБУ становить 15571392,24 грн, тобто відповідає розміру ціни відступлення, не свідчать про наявність оплати за надані новим кредитором в розпорядження первісному кредиторові грошові кошти у вигляді придбання права вимоги не за її вартістю, а за суму гривневого еквіваленту, оскільки сторони у договорі купівлі-продажу (ст. 655 ЦК України) мають визначити ціну продажу майнового права, а можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак ) не передбачає надання фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому. Тому купівля права вимоги за іншою ціною, ніж вартість майна або сума грошових коштів, яку боржник за вимогою має передати кредитору, не свідчить про укладення сторонами договору факторингу. Натомість обов`язковими ознаками договору факторингу є як надання фінансування фактором клієнту, так і повернення фінансування клієнтом фактору шляхом відступлення грошової вимоги до боржника, який і повертає таке фінансування, причому з оплатою клієнтом цієї фінансової послуги (близькі за змістом висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 у справі № 906/1174/18, п. 48; від 08.06.2021 у справі № 346/1305/19, п. 20, від 08.11.2023 у справі № 206/4841/20 п. 7 . У випадку купівлі-продажу права вимоги, як це має місце у спірних правовідносинах, такі ознаки відсутні ( Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 року у справі № 910/16579/20) . 
Так, щодо продажу права вимоги не за номінальною вартістю, як обставини, яка сама по собі не свідчить про наявність у змісті договору про відступлення права вимоги умов про надання фінансової послуги у вигляді передання грошових коштів попередньому кредитору в розпорядження за плату Велика Палата в п. 7 постанови від 08.11.2023 у справі № 206/4841/20 зазначила наступне.
Статтею 177 Цивільного кодексу України визначено, що об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.
Згідно з ч.1 статті 178 Цивільного кодексу України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.
Відповідно до ч.1 статті 190 Цивільного кодексу України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.
Поряд з цим, згідно з ч.3 статті 656 Цивільного кодексу України предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.
Звідси вбачається, що право вимоги є об`єктом цивільних права, а саме майном, яке може вільно відчужуватися від однієї особи до іншої, в тому числі на підставі договору купівлі-продажу.
За змістом ч.1 статті 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.
Як встановлено у ч.1 статті 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
У свою чергу згідно з абзацом 1 ч.1 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що право вимоги, яка відступається (продається), може мати, так звані номінальну вартість та реальну вартість.
Номінальною вартістю права вимоги в такому разі є розмір самої вимоги, що відступається (продається) за відповідним договором відступлення.
Реальна вартість права вимоги, як і будь якого майна, формується з урахуванням ринкових умов, зокрема, попиту на такий вид вимоги, ліквідності такої вимоги, що залежить від імовірності її задоволення, зокрема через наявність спору щодо вимоги або складний фінансовий стан боржника, а у процедурах банкрутства - через запровадження мораторію на задоволення вимог кредиторів, черговість задоволення таких вимог, недостатній обсяг ліквідної маси боржника для їх повного задоволення.
Тобто реальна вартість права вимоги має динамічний характер (може змінюватися в будь-який момент в залежності від ряду обставин), на відміну від номінальної вартості, яка визначається лише розміром самої вимоги кредитора до боржника.
Пославшись на наведене, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що сторони договору відступлення права вимоги, зокрема договору купівлі-продажу права вимоги, мають право на власний розсуд визначити ціну, за якою право вимоги продається, з огляду на реальну вартість права вимоги, що відступається (продається), яка може бути як більшою, так і меншою за номінальну вартість такої вимоги.
Тобто сторони договору відступлення права вимоги, зокрема договору купівлі-продажу права вимоги, не обмежені номінальною вартістю права вимоги та встановлюють ціну, за якою таке право вимоги продається, з огляду на реальну вартість права грошової вимоги, яка залежить від попиту на такий вид грошової вимоги та ліквідності конкретної вимоги, що відступається (продається).
Отже, оспорюваний Шиліною О.Б. в рамках зустрічного позову укладений між Акціонерним товариством “ПроКредит Банк” та фізичною особою-підприємцем Ковтун О. М. договір відступлення права вимоги від 29.10.2018 за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу права вимоги (цесія). 
Щодо заявлених у зустрічному позові підстав недійсності укладеного між Акціонерним товариством “ПроКредит Банк” та фізичною особою-підприємцем Ковтун О.М. договору про відступлення права вимоги від 29.10.2018 за рамковою угодою №FW401.504 від 29.10.2012.
Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України передбачені підстави для визнання правочину недійсним, зокрема, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. 
Згідно з ч.2 цієї статті недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, проте у випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 
Частиною 3 цієї статті передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). 
Отже, якщо правочин є оспорюваним, то такий правочин визнається недійсним судом (якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом). Натомість нікчемним є правочин, недійсність якого встановлена законом, такий правочин не породжує будь-яких прав та обов`язків. Нікчемний правочин є недійсним в силу закону з моменту його вчинення, не потребує окремого судового рішення про визнання його недійсним. Суд констатує нікчемність правочину у межах розгляду конкретної справи та застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.
Частинами 1 і 2 статті 216 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Частинами 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України серед загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначено, зокрема, те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 
При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, якими передбачено, зокрема, право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. Відповідно до статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і в залежності від цього у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено.
Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним ( постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19) та від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18).
Як зазначено вище, зустрічний позов обґрунтовано невідповідністю змісту укладеного між позивачем за первісним позовом (відповідачем за застрічним позовом) - ОСОБА_2 та Акціонерним товариством «ПроКредит Банк» договору про відступлення права вимоги від 29.10.2018 вимогам чинного на час його укладення законодавства та наявність через це визначених ч. 1 статті 203 та ч. 1 статті 215 Цивільного кодексу України підстав для визнання його недійсним в судовому порядку, з огляду на те, що:
- з укладенням оспорюваного договору про відступлення права вимоги від 29.10.2018 відбулась заміна кредитора - Акціонерного товариства “ПроКредит Банк”, який є фінансовою установою, що мала право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу-підприємця Ковтун О.М., яка не відноситься до фінансових установ в розумінні Закону України “Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг” та не може у зв`язку з цим надавати фінансові послуги;
- Рамкова угода від 29.10.2012 №FW401.504 та договір про надання траншу від 30.12.2013 №401.44242/FW401.504. укладені у валюті кредитування - долар США та фактично виконувались саме в даній валюті, однак у фізичної особи-підприємця Ковтун Олени Миколаївни відсутній дозвіл на право здійснення операцій, визначених у п.п. 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону України “Про банки та банківську діяльність”, яка передбачає право банку на здійснення операцій з валютними цінностями, у тому числі, і право надання та повернення кредиту в іноземній валюті, будь-яких додаткових угод між Акціонерним товариством “ПроКредит Банк” та Шиліною О.Б. щодо зміни валюти зобов`язання за вказаними договорами не укладалось; 
- за оспорюваним договором про відступлення права вимоги від 29.10.2018 відбулось відступлення Акціонерним товариством “ПроКредит Банк” права вимоги до ОСОБА_1 за Рамковою угодою від 29.10.2012 №FW401.504 та договором про надання траншу від 30.12.2013 №401.44242/FW401.504. фізичній особі –підприємцю Ковтун О.М. , яка згідно з укладеним нею з Акціонерним товариством “ПроКредит Банк” договором поруки від 30.10.2012 № 271778 є фінансовим поручителем щодо виконання ОСОБА_1 зобов`язань за наведеною Рамковою угодою та договором про надання траншу, що суперечить положенням статті 556 Цивільного кодексу України, оскільки нею встановлений правовий механізм виконання поручителем забезпеченого порукою зобов`язання, за яким наслідком такого виконання є перехід до поручителя усіх прав кредитора за відповідним зобов`язаням, а тому право вимоги за кредитним договором ОСОБА_3 як поручитель може набути виключно у спосіб виконання кредитного договору, а не внаслідок набуття його за договором про перехід права вимоги;
- зміст оспорюваного договору про відступлення права вимоги містить положення, що право вимоги відступається за номінальною вартістю, що свідчить про ознаки факторингової фінансової операції відповідно до ч. 1 статті 1084 Цивільного кодексу України, статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», яка полягала у фінансуванні фізичною особою ОСОБА_2 як фактором Акціонерного товариства «ПроКредит Банк», як клієнта під відступлення клієнтом свого права вимоги до відповідача –боржника, що суперечить положенням ч. 3 статті 1079 Цивільного кодексу України, оскільки нею передбачено, що фактором може бути лише банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції,до яких ФОП Ковтун не відноситься.
Отже, обґрунтування підстав зустрічного позову зводиться до такої підстави недійсності правочину, що передбачена ч. 1 статті 203 Цивільного кодексу України, як невідповідність його змісту вимогам закону. 
Тлумачення ч.1 статті 203 Цивіьного кодексу України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 Цивільного кодексу України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).
В постанові від 22.09.2022 у справі № 125/12157/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вирішуючи питання про недійсність правочину судам необхідно враховувати, що згідно зі статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільного кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.
Згідно з ч.1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).
Водночас згідно зі статтею 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також: у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
У постанові Верховного Суду від 30.09.2020 зі справи № 559/1605/18 викладено правову позицію, відповідно до якої (правової позиції) при реалізації принципу свободи договору слід враховувати вимоги Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Тобто законодавець, закріплюючи принцип свободи договору, встановив і його обмеження. Причому останні є одночасно й межами саморегулювання. Вони передбачені в абзаці 2 частини третьої статті 6 Цивільного кодексу України, згідно з якою сторони не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказане про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень акту цивільного законодавства слідує з його змісту.
У постанові від 25.05.2021 у справі № 149/1499/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила про те, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (частини друга та третя статті 6 Цивільного кодексу України). Ці приписи визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором. За змістом частини третьої статті 6 Цивільного кодексу України сторони у договорі на власний розсуд можуть урегулювати у договорі відносини, диспозитивно врегульовані в актах цивільного законодавства та не можуть відступати від імперативних його положень. 
Частина 1 статті 512 Цивільного кодексу України встановлює випадки заміни кредитора у зобов`язанні, а саме: 
1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги);
2) правонаступництва;
3)виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем);
4) виконання обов`язку боржника третьою особою.
Частиною 2 цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.
Разом з цим згідно з частиною 3 цієї статті кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
Відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (ч.2 статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.11.2018 у справі № 243/11704/15-ц).
Відповідно до статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.
Цивільне законодавство передбачає заміну кредитора в будь-якому зобов`язанні, за винятком зобов`язань, нерозривно пов`язаних з особою кредитора (стаття 515 ЦК України). При цьому заборона на відступлення права вимоги має встановлюватися законом або договором.
Тобто законодавець передбачив допустимість існування заборони на відступлення права вимоги.
Згідно з ч.1 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Зазначена норма встановлює імперативне правило щодо наявності у кредитора за кредитним договором спеціального статусу банку або іншої фінансової установи.
Статтею 1 статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» № 2664-ІІІ, у період дії якого (до 01.01.2024) був укладений оспорюваний договір про відступлення права вимоги від 29.10.2018 фінансова установа визначено як юридичну особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. 
З наведеного визначення випливає неможливість фізичної особи, у тому числі зі статусом суб`єкта підприємницької діяльності, за будь-яких умов мати статус фінансової установи, оскільки до останніх віднесено лише юридичних осіб, для яких умовою набуття такого статусу визначено наявність в законі прямої вказівки щодо надання відповідною юридичною особою певних фінансових послуг, або інших послуг (операцій), пов`язаних з наданням фінансових послуг та включення їх до реєстру фінансових установ.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31.10.2018 465/646/11 виснувала про те, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ, а тому договори про відступлення права вимоги за кредитними та забезпечуваьними договорами на користь фізичних осіб є такими, що суперечать положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа.
У постанові від 16.03.2021 у справі № 906/1174/18 Великої Палати Верховного Суду конкретизовано зазначений загальний висновок так, що відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації.
Зазначена правова позиція підтверджена в постановах Великої Палати Верховного Суду, від 08.08.2023 у справі № 910/8115/19, від 08.11.2023 у справі № 206/4841/20.
Із встановлених обставин даної справи, які наведено вище, вбачається, що з укладенням оспорюваного договору про відступлення права вимоги, відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не може надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права, і при цьому попередній кредитор - АТ «ПроКредит Банк» не перебував у процедурі ліквідації, а тому зміст цього договору суперечить положенням ч.3 статті 512, ч.1 статті 1054, ч.3 статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». 
Разом з цим, з огляду на положення статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
Тому, як зазначено вище, окрім наявності встановлених законом ознак недійсності правочину умовою для визнання його недійсним в судовому порядку є також наявність внаслідок його вчинення порушених прав та охоронюваних законом інтересів позивача. 
При цьому слід враховувати, що позивач за зустрічним позовом не є стороною оспорюваного договору відступлення права вимоги від 29.10.2018, але є боржником у зобов`язанні за кредитним договором, в якому на підставі оспорюваного договору відбулась заміна кредитора з АТ «ПроКредит Банк» на ФОП Ковтун О.М. 
Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Отже, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину. Крім того, у розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.
Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного, невизнаного або оспорюваного цивільного права.
Таким чином, захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.
У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України.
Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі, належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду на розгляд Великої Палати Верховного Суду була передана справа № 206/4841/20 з підстав необхідності відступу від висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 31.10.2018 у справі № 465/646/11, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 Цивільного кодексу України, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа, а також від висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 року у справі № 906/1174/18, що можливість відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами не тільки на користь фінансових установ, але й на користь фізичних осіб лише за умови, що первісний кредитор-банк був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації, яка вимагає вчинення дій із метою максимального задоволення інтересів кредиторів банку, зокрема його вкладників, шляхом їх конкретизації та вказати, що:
«в імперативній нормі приватного права відсутня заборона на відступлення (купівлю-продаж, міну, дарування майнових прав) права вимоги, яке виникло на підставі кредитного договору, будь-якій особі;
внаслідок відступлення права вимоги, яке виникло на підставі кредитного договору, не відбувається будь-якого порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу боржника, що є необхідним для застосування конструкції оспорювання правочину».
За результатами розгляду справи № 206/4841/20 Велика Палата Верховного Суду в пункті 8.7. постанови від 08.11.2023 зазначила, що враховуючи, зокрема, інтереси боржників у можливості повернути кредитний борг тій особі, яка за законом має право надавати фінансові послуги та відповідає визначеним у ньому вимогам, не вважає таке твердження колегії суддів Касаційного цивільного суду достатньо обґрунтованим та таким, що дозволяє повністю відступити від попередніх висновків Великої Палати Верховного Суду та сталої практики судів із цього питання. Отже, Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від висновків, викладених у постановах Верховного Суду, від яких просила відступити колегія суддів Касаційного цивільного суду (пункт 8.8. постанови).
Також ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 14.05.2024 справу № 569/22011/18 було передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав необхідності відступу від правового висновку, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 465/646/11, від 16.03.2021 усправі № 906/1174/18 та від 08.11.2023 року у справі № 206/4841/20, шляхом його конкретизації та визначення, що: «при відступленні прав вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами суб`єктний склад таких договорів не обмежений за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації, а також якщо відступається право вимагати сплати боргу (так званий продаж боргів), яке виникло на підставі кредитного договору, і забезпечувальними договорами, коли таке відступлення відбувається після закінчення періоду кредитування (закінчення строку дії кредитного договору відповідно до його умов або на підставі вимоги кредитора про дострокове виконання)».
Ухвала мотивована тим, що правовідносини щодо відступлення прав вимоги щодо сплати боргу, який виник на підставі кредитного договору, та щодо забезпечувальних договорів, коли таке відступлення відбувається після закінчення періоду кредитування (закінчення строку дії кредитного договору відповідно до його умов або на підставі вимоги кредитора про дострокове виконання), метою яких є розпродаж фінансовими установами проблемних активів (прострочених боргів), по своїй суті є максимально схожими з правовідносинами у випадку, якщо відступається право вимагати сплати боргу, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації, за результатом аналізу яких у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 у справі № 906/1174/18 зроблено висновок, що відступлення права вимоги за такими договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ.
Також в цій ухвалі зазначено, що судова практика щодо можливості оспорювання договорів про відступлення прав вимоги, які виникли на підставі кредитного договору і забезпечувальних договорів, коли таке відступлення відбувається після закінчення періоду кредитування (так званий продаж боргів), не є передбачуваним застосовуванням правових норми, суттєво дестабілізує цивільний оборот в Україні, негативно впливає на кредитоспроможність та стабільність банківського сектору в Україні. Натомість інтереси боржників у можливості повертати кредитну заборгованість особі, яка за законом має право надавати фінансові послуги та відповідає визначеним законом вимогам, вочевидь суттєво відрізняється від інтересів боржників, коли жодних прав здійснювати фінансові операції стосовно боржника за таким боргом кредитор не має, і в цій ситуації фактично використовується як спосіб зловживання правом недобросовісними боржниками».
В ухвалі від 05.06.2024 у справі № 569/22011/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила про необгрунтованість таких тверджень Касаційного цивільного суду та відсутність підстав для відступу від зазначених попередніх висновків Великої Палати та сталої практики з цього питання, враховуючи, що вони вже були відхилені у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 206/4841/20 та Велика Палата Верховного Суду неодноразово виснувала, що фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, зокрема за кредитним договором, оскільки такі надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або інші установи, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. При цьому було враховано, зокрема, інтереси боржників у можливості повернути кредитний борг тій особі, яка за законом має право надавати фінансові послуги та відповідає визначеним у ньому вимогам і Велика Палата Верховного Суду не вважала, що захищаючи свої права та інтереси боржники зловживали правами. Наведена вище правова позиція підтверджена і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.08.2023 у справі № 910/8115/19 (910/13492/21), в якій зазначено, що відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальними договорами на користь фізичної особи є можливим лише за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації. Велика Палата Верховного Суду у цій постанові не знайшла підстав для відступу, зміни чи доповнення наведеного правового висновку.
З цих підстав Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 05.06.2024 повернула справу № 206/4841/20 на розгляд Другої судової палати Касаційного цивільного суду, яким за результатами розгляду справи було ухвалено постанову від 25.06.2024 , в якій враховано вищенаведені висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах та змінено рішення суду першої інстанції про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги за кредитними договорами на користь фізичних осіб шляхом викладення її мотивувальної частини в редакції цієї постанови. 
Отже, Велика Палата Верховного Суду сформувала усталену правову позицію щодо того, що внаслідок укладення договорів уступки права вимоги за кредитними договорами на користь фізичних осіб порушуються охоронювані законом інтереси боржників у можливості повернути кредитний борг тій особі, яка за законом має право надавати фінансові послуги та відповідає визначеним у ньому вимогам, а тому останні, звертаючись до суду з позовами про визнання таких договорів недійсними, не зловживають своїми правами, у тому числі, коли таке відступлення відбувається після закінчення періоду кредитування (закінчення строку дії кредитного договору відповідно до його умов або на підставі вимоги кредитора про дострокове виконання) та не передбачає нарахування процентів за користування кредитом. 
Як зазначено вище, за обставинами даної справи Акціонерним товариством “ПроКредит Банк” надіслано ОСОБА_1 вимогу від 04.10.2018 №1-2/18/4532 про повне дострокове погашення кредиту, в якому висунуто вимогу негайно погасити існуючу заборгованість та здійснити повне дострокове погашення кредиту, що на дату вимоги складало 527277,46 доларів США по капіталу, 23610,57 доларів США по відсоткам, всього – 550888,03 доларів США.
Крім цього як обгрунтовано зазначив суд першої інстанції щодо порушеного права ОСОБА_1 , яка не є стороною оспорюваного нею в рамках зустрічного позову договору, за яким було відступлено права вимоги до неї як до боржника за кредитним договором позивачу як новому кредитору та щодо обраного нею способу захисту, беззаперечним є право сторони, до якої заявлено вимоги, спростовувати обґрунтованість і розмір вимог кредитора шляхом подачі відповідних позовів, оскільки впливає на її інтереси з огляду на можливість/неможливість у подальшому задоволення вимог за первісним позовом, а тому ОСОБА_1 має право на звернення до суду із відповідним позовом у межах цієї справи, а обраний спосіб захисту своїх прав не суперечить вимогам чинного законодавства.
З огляду на наведене колегія суддів відхиляє доводи апеляційних скарг щодо відсутності порушення внаслідок укладення оспорюваного договору охоронюваних інтересів ОСОБА_1 та щодо того, що укладення оспорюваного договору відступлення права вимоги за кредитним договором не потребувало наявності у ФОП Ковтун О.М. як нового кредитора спеціального статусу фінансової установи, у зв`язку з переданням первісним кредитором -АТ «ПроКредит Банк» права вимоги у фіксованому розмірі, та після припинення строку кредитування внаслідок направлення Банком боржнику вимоги про дострокове повернення кредиту, що виключало можливість нарахування процентів за користування кредитними коштами. 
Крім цього невідповідність змісту оспорюваного договору вимогам закону також полягає у тому, що Рамкова угода від 29.10.2012 №FW401.504 та договір про надання траншу від 30.12.2013 №401.44242/FW401.504.,права вимоги за якими відступлено фізичній особі-підприємцю Ковтун за оспорюваним договором, укладені із вираженням грошового зобов`язання у валюті кредитування - долар США, що є валютними операціями, на здійснення яких відповідно до діючого на час укладення договору законодавства необхідна була відповідна ліцензія Національного банку України, у той час як будь-яких додаткових угод між Акціонерним товариством “ПроКредит Банк” та ОСОБА_1 щодо зміни валюти зобов`язання за вказаними договорами не укладалось, а договір містить лише зазначення про гривневий еквівалент відступленої заборгованості на час укладення договору, що не є зміною умов Рамкової угоди від 29.10.2012 №FW401.504 та договору про надання траншу від 30.12.2013 №401.44242/FW401.504.
Відповідно до частини 1 статті 533 Цивільного кодексу України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Статтею 192 Цивільного кодексу України передбачено, що Законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.
Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Станом на час укладення оспорюваного договору діяв Декрет Кабінету міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", який втратив чинність 07.02.2019 на підставі Закону України «Про валюту і валютні операції» № 2473-VIII.
Пунктом 2 ч. 1 Декрету до валютних операцій віднесено операції , пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій , що здійснюються між резидентами у валюті України.
Частиною 2 статті 2 Декрету передбачено, що резиденти ті нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства.
Згідно з частиною 1 статті 5 Декрету Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. 
Частиною 2 цієї статті передбачено, що генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового 
зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. 
Згідно з частиною 4 цієї статті індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують такі зокрема, операції з використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України;
Використання іноземної валюти як засобу платежу (валютна операція) є використанням іноземної валюти на території України для виконання будь-яких зобов`язань або оплати товарів, що придбаваються (абз 2 пункту 1.4 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 № 483).
Всупереч наведеним нормам законодавства, яке діяло на час укладення оспорюваного правочину, його зміст передбачає виконання грошового зобов`язання між резидентами в іноземній валюті(валютні операції) за відсутності відповідної ліцензії Національного банку України відповідно до вимог Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».
Щодо інших заявлених підстав недійсності оспорюваного правочину колегія суддів зазначає про їх необґрунтованість.
Так посилання ОСОБА_1 на те, що за оспорюваним договором про відступлення права вимоги від 29.10.2018 відбулось відступлення Акціонерним товариством “ПроКредит Банк” права вимоги до відповідача за Рамковою угодою від 29.10.2012 №FW401.504 та договором про надання траншу від 30.12.2013 №401.44242/FW401.504. фізичній особі –підприємцю Ковтун О.М. , яка згідно з укладеним нею з Акціонерним товариством “ПроКредит Банк” договором поруки від 30.10.2012 № 271778 є фінансовим поручителем щодо виконання відповідачем забов`язань за наведеною Рамковою угодою та договором про надання траншу, що на думку Шиліної О.Б. суперечить положенням статті 556 Цивільного кодексу України, оскільки нею встановлений правовий механізм виконання поручителем забезпеченого порукою зобов`язання, за яким наслідком такого виконання є перехід до поручителя усіх прав кредитора за відповідним зобов`язаням, а тому право вимоги за кредитним договором ОСОБА_2 як поручитель може набути виключно у спосіб виконання кредитного договору, а не внаслідок набуття його за договором про перехід права вимоги, не ґрунтуються на законодавстві.
Як чинне на час укладення оспорюваного договору, так і чинне на даний час законодавство не містить будь-якої заборони на укладення договору про відступлення права вимоги між кредитором та поручителем та обмежень щодо набуття поручителем права вимоги за кредитним договором, на забезпечення якого ним з кредитором укладено договір поруки виключно у спосіб виконання кредитного договору і укладення такого договору про відступлення права вимоги не суперечить нормам зобов`язального права та засадам цивільного законодавства, враховуючи,зокрема, те, що у випадках переходу до поручителя за договором про відступлення права вимоги прав кредитора у зобов`язанні,на забезпечення якого ним з кредитором укладено договір поруки, останній припиняється на підставі статті 606 Цивільного кодексу України у зв`язку з поєднанням боржника та кредитора в одній особі.
До того ж, як зазначено вище, у день укладення оспорюваного договору між АТ "ПроКредит Банк" та ФОП Ковтун О.Д. було також укладено договір про припинення договору поруки від 30.10.2012 № 271778-ДП1.
Доводи позивача за зустрічним позовом щодо того, що зміст оспорюваного договору про відступлення права вимоги містить положення, що право вимоги відступається за номінальною вартістю, що у повному обсязі свідчить про ознаки факторингової фінансової операції відповідно до ч. 1 статті 1084 Цивільного кодексу України, статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», яка полягала у фінансуванні фізичною особою ОСОБА_2 як фактором Акціонерного товариства «Про Кредит банк», як клієнта під відступлення клієнтом свого права вимоги до відповідача –боржника та про суперечність через це його змісту положенням ч. 3 статті 1079 Цивільного кодексу України спростовуються вищенаведеним мотивуванням щодо правової природи оспорюваного договору саме як договору купівлі-продажу права вимоги (цесії), в якому суд апеляційної інстанції зазначив з посиланням на усталену практику Великої Палати Верховного Суду про те, що продаж права вимоги не за номінальною вартістю не є обставиною, яка сама по собі свідчить про наявність у змісті договору про відступлення права вимоги умов про надання фінансової послуги у вигляді передання грошових коштів попередньому кредитору в розпорядження за плату.
Отже, господарський суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність визначених ч. 1 статті 203 та ч. 1 статті 215 Цивільного кодексу України підстав для визнання недійсним укладеного між позивачем за первісним позовом(відповідачем за зустрічним позовом) – ФОП Ковтун О.М. та АТ «Про кредит Банк» договору про відступлення права вимоги від 29.10.2018.
Відповідно до ч. 1 статті 216 Цивільного кодексу України до правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків,окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20).
Отже оспорюваний правочин не створив правових наслідків у вигляді переходу до ФОП Ковтун О.М. права вимоги щодо сплати заявленої до стягнення заборгованості за договором про надання траншу від 30.12.2013№401.44242/FW401.504.
З огляду на наведене колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання недійсним в судовому порядку укладеного між позивачем за первісним позовом(відповідачем за зустрічним позовом) – ФОП Ковтун О.М. та АТ «ПроКредит Банк» договору про відступлення права вимоги від 29.10.2018 та відсутність через це підстав для задоволення первісного позову, оскільки його вимоги грунтуються на зазначеному недійсному правочині,який не створив правових наслідків у вигляді переходу до ФОП Ковтун О.М. відступленого за таким договором права вимоги до відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) щодо сплати заявленої у первісному позові до стягнення сум заборгованості.
При цьому колегія суддів відхиляє як такі, що не грунтуються на матеріалах справи та суперечать чинному законодавству доводи АТ «ПроКредит Банк на неврахування судом першої інстанції фактів укладення 30.10.2012 ОСОБА_2 як поручителем з АТ «Про кредит Банк» договору поруки № 271778-ДП1 з метою забезпечення виконання позичальником - ОСОБА_1 зобов`язань за договором про надання траншу від 30.12.2013 №401.44242/FW401.504., виконання ФОП Ковтун О.М. зазначеного забезпеченого порукою зобов`язання позичальника, що відповідно до ч. 2 статті 556 Цивільного кодексу України мало наслідком перехід до неї усіх прав кредитора у відповідному зобов`язанні, а тому договір про відступлення права вимоги від 29.10.2018 укладено саме з метою письмового оформлення відповідного переходу прав кредитора до поручителя задля захисту та практичної реалізації таких прав.
Щодо цих доводів колегія суддів зазначає наступне.
Частина 1 статті 512 Цивільного кодексу України розрізняє як окремі підстави заміни кредитора у зобов`язанні передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги )(п. 1) та виконання обов`язку боржника поручителем (п.3).
Згідно з ч. 2 статті 556 Цивільного кодексу України до поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.
Підстави первісного позову ФОП Ковтун О.М. обґрунтовано переходом до неї від АТ «ПроКредит Банк» право вимоги до ОСОБА_1 щодо сплати заборгованості за Рамковою угодою від 29.10.2012 №FW401.504 та договором про надання траншу від 30.12.2013 №401.44242/FW401.504. за капіталом кредиту у розмірі 527277,46 доларів США , що за офіційним курсом НБУ станом на дату укладення цього Договору еквівалентно 14904016,25 грн, а також наявної простроченої заборгованості за відсотками по кредиту у розмірі 23610,57 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на дату укладення цього Договору еквівалентно 667375,99 грн. саме на підставі договору про відступлення права вимоги від 29.10.2018 і при цьому первісна позовна заява не містить посилання на виконання ФОП Ковтун договору поруки та перехід до неї відповідно до положень п. 3 ч. 1 статті 512, ст. 556 Цивільного кодексу України прав кредитора у наведених зобов`язальних правовідносинах за Рамковою угодою від 29.10.2012 №FW401.504 та договором про надання траншу від 30.12.2013 №401.44242/FW401.504 і до цієї заяви не додано доказів щодо такого виконання, й такі докази у матеріалах справи відсутні.
Так, ФОП Ковтун О.М. на підтвердження наведених в первісній позовній заяві обставин щодо переходу до неї права вимоги зі сплати заявленої до стягнення заборгованості до вказаної заяви додано копію укладеного між нею та АТ «ПроКредит Банк» договору про відступлення права вимоги від 29.10.2018(т. 1 а.с. 41-43), а також копію платіжного доручення від 29.10.2018 № 1(т. 1 а.с. 48).
За змістом цього Договору його предмет передбачає саме відступлення первісним кредитором (АТ «Про кредит Банк») новому кредитору(ФОП Ковтун О.М.) за плату права вимоги до боржника ( Шиліної О.Д) у певних зобов`язаннях за Рамковою угодою від 29.10.2012 №FW401.504 та за договором про надання траншу від 30.12.2013 №401.44242/FW401.504. і цей договір не містить будь-яких застережнь щодо того, що його укладено для письмового оформлення переходу до ФОП Ковтун прав кредитора у наведених зобов`язаннях внаслідок виконання нею укладеного у забезпечення їх виконання договору поруки у відповідності до п. 3 ч. 1 статті 512, ст. 556 Цивільного кодексу України.
При цьому передбачена п. 6 цього Договору ціна відступлених вимог-15571392,24 грн не містить будь-якої прив`язки до виконання договору поруки, а у платіжному дорученні від 29.10.2018 № 1 про сплату вказаної суми призначенням платежу визначено сплату коштів за договором про відступлення права вимоги від 29.10.2018 без будь-якої прив`язки до виконання договору поруки,тобто за цим платіжним документом було сплачено саме ціну відступленої вимог, а не виконання за договором поруки .
Таким чином у Договорі відступлення права вимоги від 29.10.2018, виключно на який ФОП Ковтун О.М. посилається у первісній позовній заяві як на підставу переходу до неї права вимоги зі сплати Шиліною О.Б. спірної заборгованості, зафіксовано волевиявлення сторін саме на купівлю-продаж ФОП Ковтун у АТ «Про кредит Банк» права вимоги у певних зобов`язаннях за Рамковою угодою від 29.10.2012 №FW401.504 та за договором про надання траншу від 30.12.2013 №401.44242/FW401.504, а не на оформлення переходу до ФОП Ковтун О.М. відповідного права вимоги внаслідок виконання обов`язку поручителя і доданий до первісної позовної заяви платіжний документ містить відомості щодо сплати нею саме ціни відступлення, а не виконання договору поруки. Виконання договору поруки від 30.10.2012 № 271778 не зазначено у підставах позову та цей договір і докази його виконання не додано до первісної позовної заяви та відсутні у матеріалах справи.
Разом з цим на договір поруки від 30.10.2012 № 271778-ДПІ при розгляді справи вперше послалась ОСОБА_4 у відзиві на позов в обґрунтування своїх заперечень щодо незаконності відступлення права вимоги поручителю, додавши копію цього договору до матеріалів справи(т. 2 а.с. 60, 1). 
Відповідно до ч. 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів, а згідно з ч. 2 статті 237 цього Кодексу при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. 
Разом з цим колегія суддів зазначає, що ФОП ОСОБА_5 до відзиву на зустрічний позов було додано договір між АТ «ПроКредит Банк» та ФОП Ковтун О.М. від 29.10.2018( 3 а.с. 97), в п. 1 якого сторони зазначили про своє рішення припинити договір поруки від 30.10.2012 № 271778-ДПІ з 29.10.2018, без будь яких застережень, що таке рішення сторін обумовлено виконанням поручителем своїх зобов`язань, що дає підстави кваліфікувати такий правочин як такий, що спрямований на припинення вказаного Договору поруки за взаємною згодою сторін відповідно до ч. 1 статті 606 Цивільного кодексу України. 
Крім цього колегія суддів зазначає наступне.
ФОП Ковтун О.М. в лютому 2018 року зверталась з позовом до Шиліної О.М. в рамках справи № 243/1447/18 про стягнення в порядку регресу заборгованості за частиною договорів траншу, що були укладені на підставі Рамкової угоди від 29.10.2012 № FW401/504, у забезпечення яких було укладено договір поруки від 30.10.2012 № 271778-ДПІ1, посилаючись на виконання нею як поручителем зобов`язань за відповідними договорами.
Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 20.10.2020 у справі № 243/1447/18 позовні вимоги задоволено.
Проте Постановою Донецького апеляційного суду від 07.04.2021 вказане рішення скасовано та у задоволенні позовних вимог відмовлено з тих підстав, що  в матеріалах справи відсутні будь-які документи, що позивач погасив перед банком зобов`язання відповідача, забезпечене порукою.
Постановою Верховного Суду у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.12.2022 у справі № 243/1447/18 постанову Донецького апеляційного суду від 07.04.2021 року змінено,шляхом викладення її мотивувальної частини в редакції цієї постанови суду касаційної інстанції, а в іншій частині постанову Донецького апеляційного суду від 07.04.2021 залишено без змін.
В обгрунтування іншого мотивування відмови в позові, ніж те, яке навів суд апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції у зазначеній постанові послався,зокрема, на те, що договір поруки від 30.10.2012 № 271778-ДПІ1 укладено у забезпечення виконання зобов`язання саме за Рамковою угодою від 29.10.2012 № FW401/504, а договори про надання траншів є її невід`ємними частинами та самостійного значення не мають, а з урахуванням положень статті 556 ЦК України, релевантної судової практики у спірних правовідносинах, а також умов укладеного договору поруки, очевидним є висновок про передчасність позовних вимог поручителя, який не виконав зобов`язання, забезпечене порукою за всіма договорами про надання траншів, а той час як наслідки, передбачені у статті 556 ЦК України, настають лише в разі повного виконання поручителем забезпеченого порукою кредитного зобов`язання, а часткове виконання поручителем зобов`язань за кредитним договором не породжує перехід до нього прав кредитора за цим договором. 
ФОП Ковтун не було надано до даної справи № 905/1653/20 доказів виконання нею як поручителем всіх договорів траншу, укладених на підставі Рамкової угоди від 29.10.2012 № FW401/504 
Також колегія суддів відхиляє як безпідставні посилання АТ «ПроКредит Банк» на порушення норм процесуального права, яке на його думку полягало у тому, що судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу судової колегії, що розглядала справу. 
Як зазначено вище, вказане порушення на думку скаржника вбачається з того, що після неодноразової зміни складу колегії суду, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 07.11.2025 справа була передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Ніколаєва Л.В., суддя Зельман Ю.С., суддя Аксьонова К.І., а після проведеного повторного автоматизованого розподілу справи між суддями на підставі розпорядженням керівника апарату суду від 23.12.2025, у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Ніколаєвої Л.В. з 17.12.2025 по 30.12.2025 та судді Аксьонової К.І. з 18.12.2025 по 02.01.2026, було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Кротінова О.В., суддя Зельман Ю.С.,суддя Левшина Г.В., у той час як вказана колегія призначила та провела розгляд справи на ту ж дату, яка була визначена попереднім складом суду-на 21.01.2026, коли відпустка судді Ніколаєвої Л.В, та судді Аксьонової К.І. вже завершилась, і ця колегія 10.02.2026 ухвалила оскаржуване рішення суду.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 14.09.2020 для розгляду справи № 905/1653/20 визначено суддю Хабарову М.В., яка 16.11.2020 постановила ухвалу про відкриття провадження у справі , а 20.01.2021 – про здійснення колегіального розгляду справи, у зв`язку з чим відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 21.01.2021 для розгляду справи було визначено колегію суддів у складі:головуючий суддя Хабарова М.В., суддя Огороднік Д.М., суддя Паляниця Ю.О.
В подальшому склад суду неодноразово змінювався в результаті повторного автоматизованого розподілу справи на підставі розпоряджень керівника апарату Господарського суду Донецької області:від 08.04.2021, від 26.05.2021, від 09.06.2021, від 28.08.2021, від 25.10.2021, від 29.07.2025, від 06.10.2025, від 28.10.2025, від 30.10.2025, від 07.11.2025, від 23.12.2025.
При цьому згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.11.2025 для розгляду справи було визначено колегію суддів у складі : головуючий суддя Ніколаєва Л.В., суддя Зельман Ю.С., Аксьонова К.І. 
Але у зв`язку з тим, що 22.12.2025 до суду від позивача за первісним позовом Ковтун О.М. надійшла заява б/н від 19.12.2025 про забезпечення первісного позову у справі, враховуючи перебування головуючого судді Ніколаєвої Л.В. у відпустці з 17.12.2025 по 30.12.2025 та судді Аксьонової К.І. у відпустці з 18.12.2025р. до 02.01.2026. з метою дотримання строків розгляду, визначених ГПК України, враховуючи те, що у відповідності до п.11 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Господарському суді Донецької області, які затвердженні зборами суддів 14.09.2016, зі змінами та доповненнями, у випадку надходження заяви про забезпечення позову у відповідності до глави 10 “Забезпечення позову” розділу І Господарського процесуального кодексу України, та неможливістю розгляду такої заяви у визначений процесуальним законом строк, така справа підлягає повторному автоматизованому розподілу на загальних підставах з урахуванням визначеної спеціалізації суддів, розпорядженням керивника аппарату суду від 23.12.2025, було призначено повторний автоматичний розподіл справи №905/1653/20, за результатами якого відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду справи було визначено колегію суддів у складі: Кротінова О.В., Левшина Г.В., Зельман Ю.С. 
Ухвалою Господарського суду Донецької області від 25.12.2025 прийнято справу справу №905/1653/20 до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя Кротінова О.В., судді Левшина Г.В. та Зельман Ю.С. та відмовлено у задоволенні заяви фізичної особи-підприємця Ковтун Олени Михайлівни б/н від 19.12.2025 про забезпечення первісного позову у справі №905/1653/20. 
В подальшому вказаною колегією суддів, яка визначена за результатами проведеного у встановленому порядку 23.12.2025 повторного автоматизованого розподілу справи між суддями, ухвалено оскаржуване рішення суду. 
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційних скарг не знайшли підтвердження, а оскаржуване рішення ухвалене при дотриманні норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення –без змін.
З огляду на залишення апеляційних скарг без задоволення, витрати скаржників зі сплати судового збору за її подання відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України залишаються за останніми.
Керуючись статтями 129, статтею 269, пунктом 1 статті 275, статтею 276, статтями 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу фізичної особи – підприємця Ковтун Олени Михайлівни залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства “ПроКредит Банк” залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Донецької області від 10.02.2026 у справі №905/1653/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок і строк її оскарження передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України. 
Повний текст постанови складено 11.05.2026.

Головуючий суддя І.В. Тарасова

Суддя О.О. Крестьянінов 

Суддя В.В. Лакіза