ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

14 травня 2026 року   Справа № 903/238/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Петухов М.Г., суддя Бучинська Г.Б. , суддя Філіпова Т.Л. 

секретар судового засідання Приступлюк Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області
на рішення Господарського суду Волинської області від 06.05.2025
(ухвалене о 10:21 год. у м. Луцьку, повний текст складено 06.05.2025)
у справі № 903/238/25 (суддя Гарбар І.О.)
за позовом керівника Луцької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Волинської обласної державної адміністрації
до відповідачів:
1) Луцької районної державної адміністрації Волинської області;
2) Головного управління Держгеокадастру у Волинській області;
3) Олицької селищної ради,
за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Ківерцівського національного природного парку "Цуманська пуща"
про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками шляхом визнання недійсними розпорядження, наказу, рішення, скасування рішення про державну реєстрацію прав та проведеної на його підставі державної реєстрації прав, зобов`язання повернути земельні ділянки 
за участю представників учасників справи:
від Волинської обласної державної адміністрації - не з`явився; 
від Луцької районної державної адміністрації Волинської області - не з`явився; 
від Головного управління Держгеокадастру у Волинській області - Гаврилюк М.О.;
від Олицької селищної ради - не з`явився; 
від Ківерцівського національного природного парку "Цуманська пуща" - не з`явився; 
прокурор - Ваколюк Ю.О.

ВСТАНОВИВ:

Керівник Луцької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Волинської обласної державної адміністрації звернувся до Господарського суду Волинської області із позовом до Луцької районної державної адміністрації Волинської області, Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, Олицької селищної ради, в якому просив:
визнати недійсним розпорядження Ківерцівської районної державної адміністрації № 342 від 19.12.2013 "Про затвердження технічних документацій із землеустрою" в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної форми власності за межами населених пунктів Ківерцівського району Волинської області з кадастровими номерами 0721882000:06:000:1622 площею 38,5909 га; 
визнати недійсним наказ Головного управління Держгеокадастру у Волинській області № 11-ОТГ від 03.12.2020 "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність" в частині передачі із земельної ділянки державної власності у комунальну власність земельних ділянок з кадастровим номером 0721882000:06:000:1622 площею 38,5909 га; 
визнати недійсним рішення Олицької селищної ради № 2/8 від 24.12.2020 "Про прийняття земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність Олицької об`єднаної територіальної громади в особі Олицької селищної ради" в частині отримання із земель державної власності у комунальну власність земельної ділянки з кадастровим номером 0721882000:06:000:1622 площею 38,5909 га; 
скасувати рішення державного реєстратора Ківерцівської міської ради Кохновіч Т.Ю. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29.10.2021 № 61228349 та здійснену на його підставі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права комунальної власності Олицької селищної ради – номер відомостей про речове право 44728483 на земельну ділянку площею 20 га з кадастровим номером 0721882000:06:000:1910 та припинити право комунальної власності Олицької селищної ради (код 04333879) на неї. 
зобов`язати Олицьку селищну раду повернути у власність держави в особі Волинської обласної державної адміністрації (Волинської обласної військової адміністрації) земельну ділянку площею 20 га з кадастровим номером 0721882000:06:000:1910;
визнати незаконною та скасувати у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки площею 20 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, кадастровий номер земельної ділянки: 0721882000:06:000:1910, дата державної реєстрації - 20.10.2021 (номер запису 44728483), виключивши відповідні відомості з Державного земельного кадастру;
скасувати рішення державного реєстратора Ківерцівської міської ради Кохновіч Т.Ю. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29.10.2021 № 61234559 та здійснену на його підставі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права комунальної власності Олицької селищної ради – номер відомостей про речове право 44730060 на земельну ділянку площею 18,5909 га з кадастровим номером 0721882000:06:000:1911 та припинити право комунальної власності Олицької селищної ради на неї;
зобов`язати Олицьку селищну раду (код 04333879) повернути у власність держави в особі Волинської обласної державної адміністрації (Волинської обласної військової адміністрації) (код 13366926) земельну ділянку площею 18,5909 га з кадастровим номером 0721882000:06:000:1911;
визнати незаконною та скасувати у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки площею 18,5909 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, кадастровий номер земельної ділянки: 0721882000:06:000:1911, дата державної реєстрації — 20.10.2021 (номер запису 44730060), виключивши відповідні відомості з Державного земельного кадастру.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірні земельні ділянки належать до земель державного природно-заповідного фонду та вибули з власності держави. 

Господарський суд Волинської області рішенням від 06.05.2025 у справі № 903/238/25 позов задовольнив. Визнав недійсним розпорядження Ківерцівської районної державної адміністрації № 342 від 19.12.2013 "Про затвердження технічних документацій із землеустрою" в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної форми власності за межами населених пунктів Ківерцівського району Волинської області з кадастровими номерами 0721882000:06:000:1622 площею 38,5909 га. Визнав недійсним наказ Головного управління Держгеокадастру у Волинській області № 11-ОТГ від 03.12.2020 "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність" в частині передачі із земельної ділянки державної власності у комунальну власність земельних ділянок з кадастровим номером 0721882000:06:000:1622 площею 38,5909 га. Визнав недійсним рішення Олицької селищної ради № 2/8 від 24.12.2020 "Про прийняття земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність Олицької об`єднаної територіальної громади в особі Олицької селищної ради" в частині отримання із земель державної власності у комунальну власність земельної ділянки з кадастровим номером 0721882000:06:000:1622 площею 38,5909 га. Скасував рішення державного реєстратора Ківерцівської міської ради Кохновіч Т.Ю. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29.10.2021 № 61228349 та здійснену на його підставі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права комунальної власності Олицької селищної ради – номер відомостей про речове право 44728483 на земельну ділянку площею 20 га з кадастровим номером 0721882000:06:000:1910 та припинити право комунальної власності Олицької селищної ради на неї. Зобов`язав Олицьку селищну раду повернути у власність держави в особі Волинської обласної державної адміністрації (Волинської обласної військової адміністрації) земельну ділянку площею 20 га з кадастровим номером 0721882000:06:000:1910. Визнав незаконною та скасував у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки площею 20 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, кадастровий номер земельної ділянки: 0721882000:06:000:1910, дата державної реєстрації - 20.10.2021 (номер запису 44728483), виключивши відповідні відомості з Державного земельного кадастру. Скасував рішення державного реєстратора Ківерцівської міської ради Кохновіч Т.Ю. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29.10.2021 №61234559 та здійснену на його підставі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права комунальної власності Олицької селищної ради – номер відомостей про речове право 44730060 на земельну ділянку площею 18,5909 га з кадастровим номером 0721882000:06:000:1911 та припинити право комунальної власності Олицької селищної ради на неї. Зобов`язав Олицьку селищну раду повернути у власність держави в особі Волинської обласної державної адміністрації земельну ділянку площею 18,5909 га з кадастровим номером 0721882000:06:000:1911. Визнав незаконною та скасував у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки площею 18,5909 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, кадастровий номер земельної ділянки: 0721882000:06:000:1911, дата державної реєстрації - 20.10.2021 (номер запису 44730060), виключивши відповідні відомості з Державного земельного кадастру. Стягнув з Луцької районної державної адміністрації Волинської області на користь Волинської обласної прокуратури 7 267 грн 20 коп. витрат по сплаті судового збору. Стягнув з Головного управління Держгеокадастру у Волинській області на користь Волинської обласної прокуратури 7 267 грн 20 коп. витрат по сплаті судового збору. Стягнув з Олицької селищної ради на користь Волинської обласної прокуратури 7 267 грн 20 коп. витрат по сплаті судового збору.
При ухваленні вказаного рішення суд першої інстанції виходив із доведення прокурорм неправомірного віднесення спірних земель до земель сільськогосподарського призначення та їх передачу в комунальну власність.
Розглядаючи спірні правовідносини місцевий господарський суд застосував відповідні положення ст. ст. 13, 19 Конституції України, ст. ст. 16, 21, 178, 324, 334 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 20, 21, 79-1, 84, 116, 118, 122, 141, 149, 150, 152, 155, 186-1 п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України, ст. ст. 9 Закону України "Про природно-заповідний фонд України", ст. ст. 1, 9, 22, 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр", ст. ст. 2, 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".
Також, суд надав оцінку дотримання прокурором порядку, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" при зверненні до суду із цим позовом.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Головне управління Держгеокадастру у Волинській області звернулося з апеляційною скаргою до Північно-західного апеляційного господарського суду, відповідно до якої просить рішення Господарського суду Волинської області від 06.05.2025 у справі № 903/238/25 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов залишити без розгляду або у задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга обґрунтована таким.
Посилання суду першої інстанції про те, що спірні земельні ділянки розташовані на території об`єктів природно-заповідного фонду та не могли бути передані у комунальну власність Олицької селищної ради, не відповідають дійсності.
В матеріалах справи відсутній Проект створення Ківерцівського Національного природного парку "Цуманська пуща", натомість судом взято до уваги Проект створення Національного природного парку "Ківерцівський", що суперечить ч. 4 ст. 7 ст. 7 Закону України "Про природно-заповідний фонд України".
Прокурором не надано належних доказів на підтвердження обставин накладання спірних земельних ділянок на землі природно-заповідного фонду, що є підставою для відмови у позові.
В цій справі прокурор пред`явив, зокрема, вимоги про визнання незаконними і скасування наказу та пункту додатку до Акту приймання-передачі наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, відповідачем за яким визначив Головне управління. Отже, в частині цих позовних вимог позов фактично пред`явлений державою (в особі прокурора) до неї самої (в особі ГУ Держгеокадастру у Волинській області).
Прокурор не дотримався вимог ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", у зв`язку із чим на думку скаржника є підстави для залишення позову без розгляду відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 226 ГПК України.
Обраний прокурором спосіб захисту є неефективним та не відповідає нормам чинного законодавства, оскільки задоволення вимоги про скасування актів, які вже вичерпали свою дію фактом виконання, не може призвести до захисту або відновлення порушеного речового права позивача (у разі його наявності).
За наведеного скаржник вважає, що рішення Господарського суду Волинської області від 06.05.2025 у справі № 903/238/25 є необґрунтованим та ухваленим з порушенням норм процесуального та матеріального права, без повного та всебічного з`ясування фактичних обставин справи, що мають значення для справи, а тому таким, що підлягає скасуванню.

Північно-західний апеляційний господарський суд ухвалою від 23.06.2025 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління Держгеокадастру у Волинській області на рішення Господарського суду Волинської області від 06.05.2025 у справі № 903/238/25, призначив розгляд справи на 29.07.2025 о 14:00 год.

Прокурор подав суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що апеляційна скарга Головного управління Держгеокадастру у Волинській області є безпідставною та необґрунтованою з огляду на таке.
Твердження відповідача про те, що Ківерцівський національний природний парк "Цуманська пуща" є об`єктом природно-заповідного фонду загальнодержавного значення спростовується наведеними в позовній заяві доводами з посиланням на Указ Президента України "Про створення Ківерцівського національного природного парку" "Цуманська пуща" №3203/2010 від 22.02.2010, Закон України "Про природнозаповідний фонд України", вищевказані судові рішення та іншими доказами доданими до позовної заяви. 
Доводи скаржникаа про те, що оспорювані земельні ділянки не увійшли до об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення Заказника "Зубр" та загальнодержавного значення НПП "Цуманська пуща" за рахунок земель запасу Дернівської сільської ради спростовується матеріалами справи, у тому числі інформацією та картографічними матеріалами Приватної фірми "Реформатор" № 05-3 від 29.05.2024.
Ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику є негаторний, а не віндикаційний позов.
Скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області є належним способом захисту поновлення порушених прав.
Оскільки спірні ділянки належать до земель державного природно заповідного фонду, які перебувають під особливою охороною держави, невжиття Волинською обласною державною адміністрацією (Волинською обласною військовою адміністрацією) протягом розумного строку, після отримання повідомлення про наявність порушень інтересів держави, заходів щодо їх поновлення є підставою для звернення прокурора до суду.
Тому прокурор просить апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області на рішення Господарського суду Волинської області від 06.05.2025 у справі №903/238/25 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Інші учасники справи не скористалися правом подати відзив на апеляційну скаргу, що відповідно до ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 

Під час підготовки справи до розгляду, судом апеляційної інстанції встановлено, що Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 04.06.2025 прийняла до розгляду справу №922/264/24 та призначила до розгляду Великою Палатою Верховного Суду в порядку спрощеного позовного провадження на 17.09.2025 о 10:00 год. При цьому справи №922/264/24 є побідними.

В судовому засіданні Північно-західного апеляційного господарського суду 29.07.2025 було заслухано думку представниці скаржника та прокурора щодо вказаного.
Північно-західний апеляційний господарський суд ухвалою від 29.07.2025 зупинив провадження у справі №903/238/25 до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №922/264/24. Зобов`язав учасників справи повідомити Північно-західний апеляційний господарський суд про результати розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №922/264/24.

В подальшому, прокурор подав суду заяву в якій повідомляє про те, що 04.03.2026 Великою Палатою Верховного Суду розглянуто справу №922/264/24 та просить поновити провадження у справі № 903/238/25.
Апеляційний господарський суд із Єдиного державного реєстру судових рішень встановив, що 04.03.2026 Великою Палатою Верховного Суду ухвалено постанову в справі №922/264/24.

Північно-західний апеляційний господарський суд ухвалою від 10.04.2026 поновив провадження у справі №903/238/25, розгляд справи призначив на 14.05.2026 о 14:00 год.

В судовому засіданні Північно-західного апеляційного господарського суду 14.05.2026 представниця скаржника підтримала доводи, наведені в апеляційній скарзі. Просила оскаржене рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в позові відмовити.
Прокурор в судовому засідання вказала, що рішення суду першої інстанції є законним, а підстави для його скасування – відсутні. Просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги.
В судове засідання 14.05.2026 представники інших учасників справи не з`явилися. 
Враховуючи приписи ст.ст. 269, 273 ГПК України про межі та строки розгляду апеляційних скарг в апеляційній інстанції, той факт, що позивач, відповідачі та третя особа були належним чином та своєчасно повідомлені про дату, час та місце судового засідання, про що свідчать довідки про доставку електронних листів (т. 2, а. с. 198-199), а також те, що явка представників учасників справи в судове засідання обов`язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе завершувати розгляд апеляційної скарги за відсутності представників Волинської обласної державної адміністрації, Луцької районної державної адміністрації Волинської області, Олицької селищної ради, Ківерцівського національного природного парку "Цуманська пуща".

За приписами ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4). У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч. 5).

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши в межах доводів та вимог апеляційної скарги правильність застосування місцевим господарським судом при ухваленні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржене рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з такого.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як убачається з матеріалів справи, що рішенням Волинської обласної ради № 13/6 від 18.08.2000 "Про збереження і розвиток природно-заповідного фонду області" було створено загальнозоологічний заказник місцевого значення "Зубр" площею 2 732 га (т. 1, а. с. 25-26).
Заказник "Зубр" створено з метою охорони Волинської популяції зубра, занесеного до Червоної книги України, Червоної книги МСОП та Європейського червоного списку тварин і рослин, що знаходяться під загрозою зникнення у світовому масштабі, кормової та захисної бази для зубра, а також видів рослин (плаун річний, лілія лісова, підсніжник білосніжний) і тварин (махаон, стрічкарка тополева, лелека чорний, підорлик малий, журавель сірий, пугач, сорокопуд сірий, горностай, борсук), занесених до Червоної книги України, іншої цінної мисливської фауни, та збереження ділянок цінних високобонітетних дубових, дубово-соснових і соснових насаджень.
Рішенням Волинської обласної ради № 24/14 від 28.11.2008 "Про збереження і розвиток природно-заповідного фонду" у зв`язку з приєднанням до територій суміжних цінних ділянок лісових насаджень та рослинних угрупувань до території заказника включено лісогосподарські землі та окремо землі запасу Дернівської сільської ради (урочище "Вілька" та урочище "Балярка") площею 173 га (т. 1, а. с. 28-30). 
Волинською обласною радою 30.01.2009 прийнято рішення № 26/20, яким скасовано рішення Волинської обласної ради № 24/14 від 28.11.2008 "Про збереження і розвиток природно-заповідного фонду" в частині зміни меж заказника, які не погоджені з первинним користувачем – ДП "Цуманське лісове господарство". 
Рішенням Волинської обласної ради № 26/20 від 30.01.2009 скасовано розширення меж заказника за рахунок саме лісових земель, що перебували у користуванні ДП "Цуманське лісове господарство". В той же час, межі заказника збільшились за рахунок земель запасу Дернівської сільської ради (урочище "Вілька" та урочище "Балярка") на 173 га (т. 1, а. с. 32).
На відміну від лісових земель, розширенню території заказника за рахунок вказаних земель сільськогосподарського призначення сільської ради передувало відповідне погодження органу місцевого самоврядування. Рішенням Дернівської сільської ради №21/7 від 27.10.2008 "Про погодження розширення території загальнозоологічного заказника "Зубр" сільська рада погодила розширення території заказника на землях сільської ради, у тому числі запасу, в урочищі "Вілька" площею 173 га (т. 1, а. с. 33).
В подальшому, 24.03.2017 рішенням Волинського окружного адміністративного суду у справі № 803/312/17 за позовом Державного підприємства "Ківерцівське лісове господарство" визнано незаконним та скасовано рішення Волинської обласної ради №24/67 від 31.07.2014 "Про збереження і розвиток природно-заповідного фонду" в частині зміни меж заказника з 5 530 га до 10 043,6 га.
Станом на час розгляду справи заказник знаходиться в межах земель Олицької селищної (колишньої Дернівської сільської) ради площею 173 га та лісового фонду, наданих у користування лісогосподарським підприємствам площею 5 357 га.
Управлінням екології та природних ресурсів Волинської ОДА 17.02.2009 на підставі ст. 53 Закону України "Про природно-заповідний фонд" та рішень Волинської обласної ради № 13/6 від 18.08.2000, № 9/12 від 16.12.2003, № 24/14 від 28.11.2008 було видано охоронне зобов`язання № 232 на земельну ділянку в межах землеволодіння Дернівської сільської ради, урочище "Вілька" та "Балярка" загальною площею 173 га, яке підписане Дернівським сільським головою Палійчук О.С. (т. 1, а. с. 42).
В подальшому такі охоронні зобов`язання Дернівській сільській раді видавались неодноразово, зокрема 23.04.2012 за №215/23 та 05.04.2019 за №232 (т. 1, а. с. 43-44). 
Включення до території заказника "Зубр" земель Дернівської сільської ради загальною площею 173 га також підтверджується рішенням Волинської обласної ради № 12/35 від 21.06.2012 (т. 1, а. с. 34-36). 
Відповідно до ч. 1 ст. 53 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" рішення про створення природних заповідників, національних природних парків, а також щодо інших територій та об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення приймаються Президентом України.
Указом Президента України № 203/2010 від 22.02.2010 на території Ківерцівського району, Волинської області було створено Ківерцівський національний природний парк "Цуманська пуща" (т. 1, а. с. 46-47).
Згідно з додатком 1 до Указу до території Ківерцівського національного природного парку "Цуманська пуща" погоджено включити землі Ківерцівської районної державної адміністрації (землі запасу та землі загального користування) площею 1 832,43 га.
У вказану площу, серед інших земель, увійшла й територія заказника "Зубр" (розділ 2 "Існуючі природно-заповідні території" проекту створення національного природного парку "Ківерцівський"; проект – т. 1, а. с. 51-89).
За клопотанням завідувача міжвідомчої комплексної лабораторії НАН України та Мінприроди України Андрієнко-Малюк Т.Л., старшого наукового співробітника міжвідомчої комплексної лабораторії Прядко О.І., директора Наукового центру заповідної справи Клестова М.Л., головного інженера Наукового центру заповідної справи Кот А.С. та старшого наукового співробітника Інституту зоології НАН України Береет З.Л., внесеного 08.05.2005 до Міністерства екології та природних ресурсів України за вхідним № 847, було розпочато роботу погодження меж майбутнього національного природного парку (т. 1, а. с. 48).
В матеріалах погодження майбутнього національного природного парку міститься інформація органів влади та місцевого самоврядування щодо відведення земель запасу Дернівської сільської ради площею 173 га із вилученням у землекористувача.
Управління Держкомзему у Ківерцівському районі, Волинської області листом №01-4/2790 від 17.12.2009, розглянувши матеріали про створення Ківерцівського НПП, враховуючи згоду землекористувачів та органів місцевого самоврядування, погодило створення національного природного парку за рахунок земель Дернівської сільської ради, у тому числі за рахунок земель запасу, площею 173 га, що підтверджується додатками до висновку "Експлікація земель проектуємого Ківерцівського національного природного парку "Цуманська пуща" в розрізі земельних угідь з вилученням із користування".
Вилучення 173 га земель запасу Дернівської сільської ради при створенні національного природного парку підтверджується також інформацією про земельні ділянки, які передбачено залучити до складу Ківерцівського національного природного парку в розрізі місцевих рад та користувачів заступника начальника управління Держкомзему у Ківерцівському районі Волинської області (п. 12 інформації).
Окрім цього, передача 173 га земель запасу Дернівської сільської ради із вилученням підтверджується листами Волинської обласної державної адміністрації № 409/28/2-10 від 28.01.2010 та Державного управління охорони навколишнього природного середовища у Волинській області № 136/01-08-07 від 22.01.2010, адресованими Міністерству охорони навколишнього природного середовища України. Вказаними листами органи влади повідомили Міністерство про те, що, враховуючи згоду землекористувачів та органів місцевого самоврядування, листів-погоджень від управління Держкомзему у Ківерцівському районі Волинської області вони погоджують створення Ківерцівського національного природного парку.
Державне управління охорони навколишнього природного середовища у Волинській області було видано Дернівській сільської раді охоронне зобов`язання № 215/23 від 23.04.2012, відповідно до якого Дернівська сільська рада надала зобов`язання, що утворений відповідно до Указу Президента України №203/2010 від 22.02.2010 Ківерцівський національний природний парк "Цуманська пуща" в межах Дернівської сільської ради загальною площею 173 га (територія, яка надана в постійне користування парку) буде охоронятись і утримуватись в належному стані з додержанням вимог Закону України "Про природно-заповідний фонд України" (т. 1, а. с. 43).
До території Заказника "Зубр", а в подальшому Ківерцівського НПП "Цуманська пуща" увійшли землі запасу за межами населених пунктів Дернівської сільської ради площею 173 га, які одночасно із створенням (розширенням меж) вказаних об`єктів природно-заповідного фонду віднесено до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, а на Дернівську сільську раду покладено прямий обов`язок щодо охорони та збереження вказаних земель. 
На підставі рішення Олицької селищної ради № 1/23 від 09.12.2020 "Про початок реорганізації Дернівської сільської ради шляхом приєднання до Олицької селищної ради" розпочато відповідну процедуру реорганізації. Пунктом 2 указаного рішення передбачено, що Олицька селищна рада є правонаступником всього майна, прав і обов`язків Дернівської сільської ради (т. 1, а. с. 111-112). 
08.02.2023 головою та членами Комісії з реорганізації Дернівської сільської ради затверджено передавальний акт. Таким чином, до Олицької селищної ради перейшли усі права та обов`язки Дернівської сільської ради, у тому числі щодо охорони природно-заповідного фонду, розташованого на території колишньої Дернівської сільської ради (т. 1, а. с. 112 на звороті - 113). 
Олицька селищної ради, 29.11.2024 переоформила охоронне зобов`язання №215 на земельну ділянку площею 173 га (т. 1, а. с. 45).
Відповідно до Положення про Ківерцівський національний природний парк "Цуманська пуща" (т. 1, а. с. 96-103), затвердженого наказом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України №110 від 31.08.2020, парк є територією природно-заповідного фонду загальнодержавного значення (п.1.1.). Парк є бюджетною, неприбутковою, природоохоронною, рекреаційною, культурно-освітньою, науково-дослідною установою і входить до складу природно-заповідного фонду України, охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення та використання (п.1.2.). Загальна площа парку становить 33 475,34 га земель, у тому числі 3 471,54 га земель, що надаються у постійне користування парку, та 30 003,80 га земель, що включаються до його складу без вилучення у землекористувачів (п.1.6.). Парк створений з метою збереження, відтворення і раціонального використання особливо цінних природних комплексів та об`єктів Волинського Полісся, що мають важливе природоохоронне, наукове, естетичне, рекреаційне та оздоровче значення (п.2.1.). 
Передбачені розділом 4 Положення вимоги щодо структури та режиму територій парку, в тому числі заборонених видів діяльності на його території, є тотожними до визначених у ст. 21 Закону України "Про природно-заповідний фонд", відповідно до якої на території національних природних парків з урахуванням природоохоронної, оздоровчої, наукової, рекреаційної, історико-культурної та інших цінностей природних комплексів та об`єктів, їх особливостей встановлюється диференційований режим щодо їх охорони, відтворення та використання згідно з функціональним зонуванням. Таким чином, Ківерцівський національний природний парк "Цуманська пуща" юридично створений та функціонує з 2010 року, є територією природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення та використання, включає 33 475,34 га земель, у тому числі 3 471,54 га земель, що надаються у постійне користування парку (із вилученням у землевласників), й, зокрема, 173 га земель за межами населених пунктів Дернівської сільської ради (нині - Олицької селищної ради).
Розпорядженням Ківерцівської районної державної адміністрації №224 від 22.08.2013 та наказом Головного управління Держземагентства у Волинській області №58 від 19.11.2013 надано дозвіл на проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної форми власності за межами населених пунктів Ківерцівського району, Волинської області (т. 1, а. с. 129-131).
На виконання вказаного розпорядження Ківерцівської районної державної адміністрації державним підприємством "Волинський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" виготовлено технічну документацію, яку затверджено розпорядженням Ківерцівської районної державної адміністрації № 342 від 19.12.2013 (т. 1, а. с. 120-121).
Вказаною технічною документацією, серед іншого, передбачено створення (формування) 28 окремих земельних ділянок сільськогосподарського призначення не наданих у користування державної форми власності за рахунок земель запасу, що розташовані за межами населених пунктів Дернівської сільської ради, Ківерцівського району, Волинської області загальною площею 500,7268 га.
Наказом Головного управління Держгеокадастру у Волинській області № 11-ОТГ від 03.12.2020 на підставі постанови Кабінету Міністрів України №1113 від 16.11.2020 прийнято рішення про передачу Олицькій територіальній громаді, Ківерцівського району у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення загальною площею 1502,0359 га (т. 1, а. с. 114-117).
Згідно вказаного акту приймання-передачі із державної в комунальну власність 03.12.2020 Головне управління Держгеокадастру у Волинській області передало, а Олицька селищна рада прийняла, серед інших, земельну ділянку з кадастровим номером 0721882000:06:000:1622 площею 38,5909 (п. 15 Додатку). 
Олицька селищна рада прийняла рішення №2/8 від 24.12.2020 про прийняття вказаних земель, зареєструвала за собою право комунальної власності на вищевказані земельні ділянки (т. 1, а. с. 118-119). 
На підставі рішення Олицької селищної ради від 18.06.2021 №8/66 "Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельних ділянок комунальної власності, з метою продажу права оренди на земельних торгах у формі аукціону" земельна ділянка з кадастровим номером 0721882000:06:000:1622 площею 38,5909 га поділена на земельні ділянки з кадастровими номерами 0721882000:06:000:1910 площею 20 га та 0721882000:06:000:1911 площею 18,5909 га (т. 1, а. с. 191). 
На підставі рішення Олицької селищної ради від 21.09.2021 №10/58 "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва комунальної власності право оренди на яку виставляється на земельні торги кадастровий номер 0721882000:06:000:1910" право оренди вказаної земельної ділянки площею 20 га продано ПП "Техноклас Плюс" (т. 1, а. с. 192).
На підставі рішення Олицької селищної ради від 21.09.2021 №10/59 "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва комунальної власності право оренди на яку виставляється на земельні торги кадастровий номер 0721882000:06:000:1911" право оренди вказаної земельної ділянки площею 18,5909 га продано ПП "Техноклас Плюс" (т. 1, а. с. 193).
На підставі вищевказаних рішень, між Олицькою селищною радою та ПП "ТЕХНОКЛАС ПЛЮС" укладено 2 договори оренди землі від 10.05.2023 строком на 25 років. 
На підставі рішення Олицької селищної ради від 20.12.2024 №41/31 між Олицькою селищною радою та ПП "Техноклас Плюс" укладено додаткові угоди до договорів оренди землі від 10.05.2023, на підставі яких розірвано вищевказані договори оренди земельних ділянок з кадастровими номерами 0721882000:06:000:1910, 0721882000:06:000:1911, а земельні ділянки актами приймання-передавання повернуто у комунальну власність (т. 1, а. с. 194-197). 
Відомості про припинення право оренди земельних ділянок з кадастровими номерами 0721882000:06:000:1910, 0721882000:06:000:1911 внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 31.01.2025 (т. 1, а. с. 182-185). 
Крім того, в акті перевірки №12/01.22 від 18.01.2022, проведеної Державною екологічною інспекцією у Волинській області під час проведення перевірки в Ківерцівському національному природному парку "Цуманська пуща" встановлено, що в результаті порушень вимог законодавства, Олицькою селищною радою під виглядом передачі земель сільськогосподарського призначення надані самозаліснені землі (земельна ділянка з кадастровим номером 0721882000:06:000:1622), які відповідно до Указу Президента України повинні входити до складу території Парку з вилученням у землекористувачів, внаслідок чого порушено вимоги ст. 64 Закону України "Про природно-заповідний фонд" (т. 1, а. с. 138-149).

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги такі положення діючого законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.

Щодо звернення прокурора до суду із цим позовом.
Пунктом 3 статті 131-1 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Таким законом є Закон України "Про прокуратуру", стаття 23 якого передбачає, що представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави, у випадках, передбачених законом. Підставою представництва в суді інтересів держави є порушення або загроза порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Відповідно до ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Таким чином, законодавством визначено дві обов`язкових умови, за обов`язкової наявності яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді: 1) порушення або загроза порушення інтересів держави та 2) не здійснення або неналежним чином здійснення захисту інтересів держави органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі №3-рн/99, державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.
З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
У вказаному Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що під поняттям "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах", потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 25.04.2018 у справі №806/1000/17 вказані міркування Конституційний Суд України зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак, висловлене Судом розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".
"Інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
Ще однією обов`язковою умовою для наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді є не здійснення або неналежним чином здійснення захисту інтересів держави органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами судового розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (рішення у справі "Korolev v. Russia" пункт 33; рішення у справі "Menchinskaya v. Russia", пункт 35).
Звертаючись до суду із цим позовом, прокурор вказав, що необхідність пред`явлення цього позову зумовлена потребою в забезпеченні на загальнодержавному рівні екологічної безпеки та охорони землі як національного багатства, зокрема спірних земельних ділянок природнозаповідного фонду, порушення ґрунтового покриву (розорювання, дискування) яких заборонено законом.
Продовжив, що позов про повернення державі спірних земельних ділянок природно-заповідного фонду (особливо цінні землі) спрямований на збереження екосистеми України, захист довкілля і реалізацію екологічних прав громадян, а також контроль за використанням і розпорядженням майном відповідно до загальних інтересів, які полягають у тому, щоб таке використання та розпорядження відбувалося згідно з вимогами законодавства.
Апеляційний господарський суд вказує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 виклала правову позицію щодо обґрунтування прокурором підстав для представництва інтересів держави в суді.
Зокрема, Велика Палата зазначила, що прокурор звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали, такому зверненню тощо.
Колегія суддів відзначає, що на час звернення прокурора з позовом до суду Волинська обласна державна адміністрація мала право звернутися до суду за захистом порушеного права як власник та розпорядник земель державної форми власності за межами населених пунктів для всіх потреб, а тому саме вона є належним позивачем у спірних правовідносинах, однак заходів для усунення порушень законодавства не вжила.
Відтак, Луцькою окружною прокуратурою з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави у спірних правовідносинах листом від 20.07.2023 №53/2-1792ВИХ-23 було повідомлено Волинську обласну державну адміністрацію про виявлені порушення вимог природоохоронного законодавства щодо незаконності вибуття земель природно-заповідного фонду (т. 1, а. с. 173-175).
В свою чергу, як убачається зі змісту листа № 5597/54/2-23 від 11.08.2023 Волинська обласна державна адміністрація не заперечує щодо вжиття прокурором заходів представницького характеру та повідомила про обмеженість в коштах на сплату судового збору (т. 1, а. с. 176). 
Відомостей щодо пред`явлення Волинською обласною військовою адміністрацією окремого позову матеріали господарської справи не містять.
Крім того, на виконання вимог ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", 24.09.2025 заступником керівника Луцької окружної прокуратурою скеровано до позивача повідомлення про пред`явлення позову в інтересах держави в особі Волинської обласної військової адміністрації до Луцької районної державної адміністрації Волинської області, Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, Олицької селищної ради про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками шляхом визнання недійсними розпорядження, наказу, рішення, визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок, скасування рішення про державну реєстрацію прав та проведеної на його підставі державної реєстрації прав, зобов`язання повернути земельні ділянки (т. 1, а. с. 198).
Невід`ємною частиною підстав для представництва прокурором інтересів держави, є нездійснення чи неналежне здійснення захисту порушених інтересів відповідним суб`єктом владних повноважень. При цьому "нездійснення або неналежне здійснення суб`єктом владних повноважень своїх функцій" обґрунтовується та доводиться прокурором у кожному конкретному випадку самостійно з огляду на конкретні обставини справи.
Прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно (правова позиція Верховного Суду у справі № 927/246/18 від 06.02.2019).
У п.77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 наведено висновок щодо застосування ст.23 Закону України "Про прокуратуру" у спірних правовідносинах, з якого вбачається, що бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивачі уповноважені державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах, але такого захисту фактично не здійснювали та не планували здійснення такого захисту.
Відтак, окружною прокуратурою правомірно кваліфіковано вищевказане як бездіяльність відповідного органу та, як наслідок, встановлено достатні та обґрунтовані підстави для реалізації представницьких повноважень.

Щодо цільового призначення спірних земельних ділянок та їх розташування на території Ківерцівського національного природного парку "Цуманська пуща", апеляційний господарський суд вказує таке.
Згідно з ч.1 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
В силу ч. 1 ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Відповідно до ст. 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема на землі сільськогосподарського призначення та землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення.
Згідно зі ст. 43 ЗК України землі природно-заповідного фонду це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
За змістом статті 44 ЗК України до земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти, зокрема природні заповідники, національні природні парки, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища, а також штучно створені об`єкти.
Відповідно до ст. 45 ЗК України землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.
Стаття 46 цього Кодексу передбачає, що землі природно-заповідного фонду використовуються з урахуванням вимог Закону України "Про природно-заповідний фонд України".
Згідно зі статтею 150 ЗК України землі природно-заповідного фонду належать до особливо цінних земель.
Відповідно до ст. 3 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" до природно-заповідного фонду України належать, зокрема, природні території та об`єкти - природні заповідники, біосферні заповідники, національні природні парки, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища.
Землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду (ч. 1 ст. 7 Закону України "Про природно-заповідний фонд України").
Статтею 7 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" передбачено, що землі природно-заповідного фонду України це ділянки суші і водного простору, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду. На землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.
Частиною 4 статті 7 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" встановлено, що межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства, а до встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проєктів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
За приписами ст. 20 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" (у редакції станом на 22.02.2010, тобто на дату створення парку) національні природні парки є природоохоронними, рекреаційними, культурно-освітніми, науково-дослідними установами загальнодержавного значення, що створюються з метою збереження, відтворення і ефективного використання природних комплексів та об`єктів, які мають особливу природоохоронну, оздоровчу, історико-культурну, наукову, освітню та естетичну цінність.
Ділянки землі та водного простору з усіма природними ресурсами та об`єктами вилучаються з господарського використання і надаються національним природним паркам у порядку, встановленому цим Законом та іншими актами законодавства України. 
До складу територій національних природних парків можуть включатися ділянки землі та водного простору інших землевласників та землекористувачів. 
На національні природні парки покладається виконання таких основних завдань:
збереження цінних природних та історико-культурних комплексів і об`єктів;
створення умов для організованого туризму, відпочинку та інших видів рекреаційної діяльності в природних умовах з додержанням режиму охорони заповідних природних комплексів та об`єктів;
проведення наукових досліджень природних комплексів та їх змін в умовах рекреаційного використання, розробка наукових рекомендацій з питань охорони навколишнього природного середовища та ефективного використання природних ресурсів;
У відповідності із ст. 5 Закону України "Про природно-заповідний фонд України", завдання, науковий профіль, характер функціонування і режим територій та об`єктів природно-заповідного фонду визначаються у положеннях про них, які розробляються відповідно до цього Закону, і затверджуються: 
- центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища – щодо територій та об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення
- обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища - щодо територій та об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення
Згідно з Положенням про загальнозоологічний заказник місцевого значення "Зубр" (котрий, як прослідковується із матеріалів господарської справи, у 2010 році увійшов до складу НПП "Цуманська Пуща") Ківерцівського району, Волинської області, затвердженого Управлінням екології та природних ресурсів Волинської обласної державної адміністрації 18.07.2014, відповідно до Закону України "Про природно-заповідний фонд України" на території заказника забороняється діяльність, що суперечить його цільовому призначенню і загрожує збереженню природного комплексу, у тому числі: передача у господарське використання, оренду; геолого-розвідувальні, підривні роботи, розробка родовищ корисних копалин, будь-яке порушення ґрунтового покриву (п.3.1 Положення).
На землекористувача у межах заказника оформляється охоронне зобов`язання щодо додержання встановленого режиму території (п. 3.5. Положення).
Згідно з розділом 3 "Режим території та охорона" Положення про загальнозоологічний заказник місцевого значення "Зубр" Ківерцівського району, Волинської області, затвердженого наказом Управлінням екології та природних ресурсів Волинської обласної державної адміністрації № 25 від 04.04.2019 (діюча редакція), відповідно до Закону України "Про природно-заповідний фонд України" на території заказника забороняються суцільні, прохідні, лісовідновні та поступові рубки, видалення захаращеності, а також полювання та інша діяльність, що суперечить цілям і завданням, передбаченим положенням про заказник, у тому числі: сінокосіння, нищення та пошкодження дерев, підліску, підросту чагарників та трав`яного покриву, спалювання сухої рослинності (п.п.3.1.2); будь-яка діяльність, що може призвести до погіршення кормової бази тварин, що мешкають в заказнику та умов їх існування (п.п. 3.1.6.); передача у господарське використання, оренду, надання земельних ділянок під забудову (п.п. 3.1.13.); геолого-розвідувальні, підривні роботи, знищення та пошкодження форм рельєфу, розробка родовищ корисних копалин, будь-яке порушення ґрунтового покриву, за винятком заходів по обмеженню розповсюдженню дерев (п.п. 3.1.15.).
Відповідно до ст. ст. 53, 54 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" рішення про створення природних заповідників, національних природних парків, а також щодо інших територій та об`єктів природно- заповідного фонду загальнодержавного значення приймаються Президентом України. Рішення про організацію чи оголошення територій та об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення та встановлення охоронних зон територій та об`єктів природно-заповідного фонду приймається Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими радами.
Зміна меж, категорії та скасування статусу територій та об`єктів природно-заповідного фонду проводиться відповідно до ст. ст. 51 – 53 цього Закону за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, на підставі відповідного експертного висновку. 
Статтею 5 Закону України "Про екологічну мережу України" передбачено, що території та об`єкти природно-заповідного фонду є складовою екомережі. 
Відповідно до ст. 3 вказаного Закону екомережа – це єдина територіальна система, яка утворюється з метою поліпшення умов для формування та відновлення довкілля, підвищення природно-ресурсного потенціалу території України, збереження ландшафтного та біорізноманіття, місць оселення та зростання цінних видів тваринного і рослинного світу, генетичного фонду, шляхів міграції тварин через поєднання територій та об`єктів природно-заповідного фонду, а також інших територій, які мають особливу цінність для охорони навколишнього природного середовища і відповідно до законів та міжнародних зобов`язань України підлягають особливій охороні. 
У ст. 4 цього Закону зазначено, що збереження цілісності екомережі здійснюється відповідно до принципів забезпечення цілісності екосистемних функцій складових елементів екомережі, збереження та екологічно збалансоване використання природних ресурсів на території екомережі. 
Суд апеляційної інстанції бере до уваги, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.03.2026 у справі № 922/264/24 вказала, що 
"298. За змістом частини першої статті 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні, яка ідентифікується насамперед її просторовим розташуванням, що описується через її межі. Частина земельної ділянки, яка накладається на смугу відведення залізниці та межі якої відомі, може бути витребувана від особи, яка незаконно заволоділа такою земельною ділянкою.
299. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору. Іншими словами, зобов`язання повернути не тільки ту частину земельної ділянки, яка накладається на пам`ятку археології, а й ту частину земельної ділянки, яка не є спірною і правомірність надання в оренду (суборенду) якої не ставиться під сумнів, є втручанням, яке не може визнаватися законним.
300. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки - не встановлює такого порушення, якщо дотримані всі три критерії (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, провадження № 14-317цс19).
301. Тобто лише в разі дотримання всіх критеріїв можна визнати втручання держави у права пропорційним, а відтак правомірним, справедливим та виправданим. Суд повинен відповідно до принципу індивідуального підходу в кожному випадку вирішувати питання пропорційності з урахуванням фактичних обставин конкретної справи, оскільки в одному випадку обмеження буде пропорційним, а в іншому випадку те саме обмеження пропорційним не вважатиметься.
302. Так, критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".
303. За усталеною практикою ЄСПЛ, ретроспективне скасування дійсного права власності становить позбавлення майна у розумінні цього положення Конвенції (див., зокрема, рішення від 16.12.2017 у справі "Кривенький проти України" (Kryvenkyy v. Ukraine), № 43768/07, пункт 41; від 13.12.2007 у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), № 32457/05, пункти 27-40; від 12.11.2013 "Пирантієне проти Литви" (Pyrantiene v. Lithuania), № 45092/07, пункт 42; від 31.05.2016 року "Вукушіч проти Хорватії", № 69735/11, пункт 50).
304. За практикою ЄСПЛ, визнання права власності недійсним як таке не суперечить положенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції, водночас воно повинне бути не лише передбачене законом і мати законну мету, але й відповідати вимозі пропорційності. Потрібно встановити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав людини; пошук цього балансу притаманний Конвенції загалом. Цей обов`язковий баланс неможливо встановити, якщо зацікавлена особа несе надмірний індивідуальний тягар (рішення від 12.06.2018 у справі "Бейнарович та інші проти Литви" (Beinarovic and Others v. Lithuania), № 70520/10, 21920/10, 41876/11, пункт 138).
305. Позбавлення власності без виплати суми, обґрунтовано пов`язаної з її вартістю, зазвичай призводить до недотримання необхідного справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи і становить непропорційний тягар для заявника (див. рішення від 16.02.2017 у справі "Кривенький проти України" (Kryvenkyy v. Ukraine), № 43768/07, пункт 45; від 09.12.1994 у справі "Святі монастирі проти Греції" (The Holy Monasteries v. Greece), пункт 71, серія А № 301-А, від 10.06.2021 "Колишній король Греції та інші проти Греції" [ВП] (Former King of Greece and Others v. Greece) [GC], заява № 25701/94, пункт 89, ЄСПЛ 2000-XII).
306. Одночасно з додержанням принципу пропорційності оцінюється й дотримання принципу належного урядування.
307. У своєму рішенні від 20.10.2011 у справі "Рисовський проти України" (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04, пункт 70) ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він зазначив, що у разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.
308. Необхідність виправлення старої "помилки" не повинна зумовлювати непропорційне втручання у нове право, яке було набуте особою, що добросовісно покладалася на законність дій органу державної влади. Ризик будь-якої помилки, допущеної державним органом, має нести сама держава, і ці помилки не повинні виправлятися за рахунок інших третіх осіб. У контексті позбавлення права власності на майно, передане помилково, принцип належного урядування може не лише накладати на органи влади обов`язок оперативно виправити свою помилку, але й вимагати виплати адекватної компенсації або іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власнику (див., наприклад, рішення від 11.06.2020 у справі "Фортеця проти України" (Fortetsya, МРР v. Ukraine, заява № 68946/10, пункт 42, з подальшими посиланнями).
309. Помилки з боку державних органів мають слугувати на користь потерпілих осіб, особливо за відсутності конфлікту інших приватних інтересів (рішення ЄСПЛ від 13.12.2007 у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), № 3257/05, пункт 40).
310. Отже, відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ особа не може відповідати за помилки державних органів при виконанні ними своїх повноважень, а державні органи не можуть вимагати повернення майна в попередній стан, посилаючись на те, що вони при виконанні своїх повноважень припустилися помилки.
311. Принцип належного урядування, як правило, не має заважати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, що є наслідком їхньої недбалості. З іншого боку, потреба у виправленні попередньої несправедливості не має становити непропорційне втручання у право, щойно набуте особою, яка добросовісно покладалася на законність дій державного органу (рішення ЄСПЛ від 31.05.2016 "Вукушич проти Хорватії" (Vukusic v. Croatia), № 69735/11, § 64; від 12.06.2018 "Бейнарович та інші проти Литви" (Beinarovic and Others v. Lithuania), № 70520/10, 21920/10, 41876/11, пункт 140).
312. Майнове право особи можна припинити в разі, якщо цього потребують загальні інтереси суспільства і таке втручання у мирне володіння майном є пропорційним до цілей, які це втручання переслідувало.".
Апеляційний господарський суд зауважує, що розташування земельних ділянок з кадастровими номерами 0721882000:06:000:1910, 0721882000:06:000:1911 на території вищевказаного об`єкту ПЗФ підтверджується інформацією та картографічними матеріалами приватної фірми "Реформатор" № 05/3 від 29.05.2024, картою земельних ділянок, що надаються парку у постійне користування і ввійшли до його складу без вилучення у землекористувачів з Проекту організації території Ківерцівського НПП "Цуманська пуща", а також картами-схемами з Публічної кадастрової карти. 
Відповідно до приписів ч. ч. 1, 2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що оцінка доказів - це визначення їх об`єктивної дійсності, правдивості та достовірності. Способи перевірки й дослідження доказів залежать від конкретного виду засобів доказування, що використовуються. Метою оцінки доказів (з огляду на їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності) - є усунення суперечностей між доказами, сумнівів у достовірності висновків, що випливають з отримуваної доказової інформації. Від повноти встановлення відповідних обставин справи та правильної оцінки доказів залежить обґрунтованість висновків суду при ухваленні судом рішення по суті спору. Водночас суд у кожному випадку повинен навести мотиви, з яких він приймає одні докази та відхиляє інші.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.
Як унормовано у ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та зазначив, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (аналогічні позиції викладено у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц).
Зазначений підхід узгоджується і з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Верховний Суд неодноразово наголошував, що алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим і залежить насамперед від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Предмет доказування формується, з урахуванням підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 910/4994/18, постанови Верховного Суду від 10.07.2024 у справі № 914/1574/23, від 02.07.2024 у справі № 910/12295/23, від 14.05.2024 у справі № 910/4437/23).
В той же час, доводи апеляційної скарги в цій частині зводяться до заперечення належності доказів прокурора та відсутністю висновку експерта із цього питання.
При цьому, скаржником ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не ставилося питання про призначення судової експертизи на спростування доказів поданих прокурором.
Також скаржник не скористався правом на подання до суду висновку, підготовленого на його замовлення.
Отже, долучені прокурором до справи докази, у тому числі картографічні матеріали, на яких доступно для візуального сприйняття зображене накладення земельних ділянок з кадастровими номерами 0721882000:06:000:1910 площею 20 га, 0721882000:06:000:1911 площею 18,5909 га та меж території НПП "Цуманська пуща", у сукупності та взаємному зв`язку підтверджують, що більш вірогідним є те, що спірні ділянки, які передані у комунальну власність Олицької селищної ради, повністю входять у межі цього об`єкта і за своїми характеристиками належать до земель природно-заповідного фонду.
Крім того, повернення державі спірних земельних ділянок у всіх їх площах та конфігураціях не буде порушувати принцип пропорційності, не буде становити невиправданого втручання у право комунальної власності та буде здійснене в інтересах суспільства.
Як вірно вказано судом першої інстанції, цільове призначення спірних земельних ділянок фактично було змінено під час їх формування у 2013 році шляхом проведення інвентаризації земель. 
Згідно інформації з державного земельного кадастру, яка наявна в реєстраційних справах вказаних земельних ділянок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельні ділянки з кадастровими номерами 0721882000:06:000:1910, 0721882000:06:000:1911 утворились в процесі проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної форми власності на підставі розпорядження Ківерцівської районної державної адміністрації № 224 від 22.08.2013.
Розпорядженням Ківерцівської районної державної адміністрації № 342 від 19.12.2013 було затверджено технічну документацію із землеустрою проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної форми власності за межами населених пунктів Ківерцівського району, Волинської області. 
Висновком начальника відділу Держземагентства у Ківерцівському районі, Волинської області № 63-4/303 від 04.12.2013 було погоджено вищевказану технічну документацію із землеустрою та фактично формування оспорюваних земельних ділянок як пасовищ.
Віднесення вказаних земель також підтверджується наявними в матеріалах технічної документації довідками про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями відповідно до форми державної статистичної звітності 6-зем на території Дернівської сільської ради.
Та обставина, що Ківерцівська РДА та ГУ Держгеокадастр у Волинській області віднесли спірні земельні ділянки до земель сільськогосподарського призначення, не змінює їхнього статусу як земель, розташованих у межах об`єктів природно-заповідного фонду із спеціальним режимом цієї території. 
У постанові Верховного Суду від 31.07.2019 у справі № 813/4701/16 викладено висновок про те, що правовий режим відповідної земельної ділянки пов`язаний із фактом знаходження на ній об`єкта, який охороняється законом та має особливий статус, а не з рішенням органу місцевого самоврядування. Неприйняття місцевою радою рішення про приведення цільового призначення земельної ділянки у відповідність до її дійсного призначення, встановленого в силу вимоги законодавства, не впливає на її правовий режим.
Колегія суддів вказує, що за приписами ч. ч. 1-2 ст. 178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту або не обмежені в обороті. Види об`єктів цивільних прав, перебування яких у цивільному обороті не допускається (об`єкти, вилучені з цивільного обороту), мають бути прямо встановлені у законі. Види об`єктів цивільних прав, які можуть належати лише певним учасникам обороту або перебування яких у цивільному обороті допускається за спеціальним дозволом (об`єкти, обмежено оборотоздатні), встановлюються законом. 
Відповідно до п. "в" ч. 3 ст. 84 Земельного кодексу України (в редакції статті станом на 22.02.2010) до земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать землі під об`єктами природно-заповідного фонду та історико-культурними об`єктами, що мають національне та загальнодержавне значення. 
Також, чинним законодавством передбачено, що землі під об`єктами природно-заповідного фонду окремих категорій не можуть передаватися не лише до приватної, а й до комунальної власності, тобто можуть перебувати виключно у державній власності. 
Згідно із ст. 83 Земельного кодексу України у комунальній власності поряд із іншими перебувають землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.
Територіальні громади набувають землю у комунальну власність у разі передачі їм земель державної власності, відчуження земельних ділянок для суспільних потреб та з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону та з інших підстав, передбачених законом.
Згідно із п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення.
Таким чином, землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення не можуть бути передані до комунальної власності. 
Отже, як під час створення Ківерцівського національного природного парку, так і під час передачі Олицькій селищній раді вказані земельні ділянки не могли бути передані до комунальної власності Олицької селищної ради.
При цьому, звертаючись до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, скаржник вказує на обрання прокурором неналежного способу захисту.
В той же час, скаржник не наводить заперечень щодо висновків суду першої інстанції про незаконність та протиправність розпорядження Ківерцівської районної державної адміністрації № 342 від 19.12.2013 "Про затвердження технічних документацій із землеустрою", наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області №11-ОТГ від 03.12.2020 "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність" та рішення Олицької селищної ради № 2/8 від 24.12.2020 "Про прийняття земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність Олицької об`єднаної територіальної громади в особі Олицької селищної ради".
Колегія суддів в цілому погоджується із такими висновками місцевого господарського суду та вважає, що вини зроблені у відповідності до приписів законодавства, зокрема ст. 13 Конституції України, ст. ст. 3, 20, 21, 79-1, 84, 116, 118, 122, 141, 149, 150, 186-1 п. 24 Перехідних положень ЗК України, ст. ст. 1, 9, 22, 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр".
В той же час, щодо обраних прокурором способів захисту, апеляційний господарський суд вказує таке.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Реалізація права на захист цивільних прав здійснюється за допомогою способів захисту, якими є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16). Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц, від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18).
Якщо обраний позивачем спосіб захисту порушеного права враховує зміст порушеного права, характер його порушення, наслідки, які спричинило порушення, правову мету, якої прагне позивач, то такий спосіб захисту відповідає властивості (критерію) належності. Іншою не менш важливою, окрім належності, є така властивість (критерій) способу захисту порушених прав та інтересів, як ефективність - це можливість за наслідком застосування засобу захисту відновлення, наскільки це можливо, порушених прав та інтересів позивача.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі №910/3907/18, від 09.02.2021 у справі № 381/622/17, від 15.02.2023 у справі № 910/18214/19). Спосіб захисту права або інтересу повинен бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц).
Обрання способу захисту - це прерогатива позивача. Разом з тим, свобода в обрані способу захисту передбачає й несення позивачем ризику відмови в задоволенні позовних вимог у зв`язку із неналежністю чи неефективністю заявленого захисту. Вказане узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду про те, що обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 , від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19, від 25.01.2022 у справі № 143/591/20, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).
Велика Палата Верховного Суду висновувала про те, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом. Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2021 у справі № 9901/172/20, від 01.07.2021 у справі № 9901/381/20, від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18, від 01.02.2022 у справі № 750/3192/14, від 22.09.2022 у справі № 462/5368/16-ц).
Таким чином, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.
Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача у цих правовідносинах, позовні вимоги не підлягають задоволенню. Аналогічний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 20.07.2022 у справі № 806/5244/15.
Щодо вимог про повернення земельних ділянок.
У відповідності до ч.1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч. 1 ст.317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
За змістом ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. 
У відповідності до ч. 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово викладала висновки, відповідно до яких, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем [див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.112018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13(пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146).
У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 148).
Отже, належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов.
Тобто, у разі пред`явлення віндикаційного позову щодо спірних земельних ділянок дійсно була б відсутня необхідність пред`явлення додаткових вимог, направлених, як-то на скасування державної реєстрації спірних земельних ділянок, речових прав на них, тощо. 
При цьому, суд враховує, що в п. п. 132-133 постанови Великої Палати Верховного Суду вказано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України). Залежно від обставин справи вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку суд може кваліфікувати як негаторний позов.
Також суд апеляційної інстанції зважає на те, Велика Палата Верховного Суду послідовно дотримується позиції, що у випадках, коли на певний об`єкт нерухомого майна за жодних умов не може виникнути право приватної власності, державна реєстрація цього права не змінює володільця відповідного об`єкта, а тому порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади слід розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням власника володіння. Належним способом захисту прав власника у цих випадках є негаторний позов (п. 319 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.03.2026 у справі № 922/264/24).
До того ж, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.06.2023 у справі №554/10517/16-ц зазначила, що зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням Земельного кодексу України та Закону України "Про природно-заповідний фонд України" потрібно розглядати як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала її право власності на цю ділянку (такий підхід не суперечить висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованому щодо земельних ділянок водного фонду у постановах від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц , від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц , від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц , від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).
За таких умов, ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику є саме негаторний, а не віндикаційний позов.
Наведеним спростовуються доводи скаржника та його представниці про обрання прокурором неналежного способу захисту прав та інтересів держави, шляхом пред`явлення негаторного позову про повернення спірних земельних ділянок, а не віндикаційного позову.
Тому суд першої інстанції правомірно ухвалив рішення в частині задоволення позовних вимог про зобов`язання Олицьку селищну раду повернути спірні земельні ділянки у власність держави в особі Волинської ОВА.
Крім того, як вже зазначалося, звертаючись до суду з позовом у цій справі прокурор просив суд, серед іншого:
визнати недійсним розпорядження Ківерцівської районної державної адміністрації № 342 від 19.12.2013 "Про затвердження технічних документацій із землеустрою" в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної форми власності за межами населених пунктів Ківерцівського району Волинської області з кадастровими номерами 0721882000:06:000:1622 площею 38,5909 га; 
визнати недійсним наказ Головного управління Держгеокадастру у Волинській області №11-ОТГ від 03.12.2020 "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність" в частині передачі із земельної ділянки державної власності у комунальну власність земельних ділянок з кадастровим номером 0721882000:06:000:1622 площею 38,5909 га; 
визнати недійсним рішення Олицької селищної ради № 2/8 від 24.12.2020 "Про прийняття земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність Олицької об`єднаної територіальної громади в особі Олицької селищної ради" в частині отримання із земель державної власності у комунальну власність земельної ділянки з кадастровим номером 0721882000:06:000:1622 площею 38,5909 га.
В той же час, усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду про неефективність такого способу захисту прав особи, як визнання недійсним рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням (близькі за змістом висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 9.67; від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, пункт 8.13; від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, пункт 180; від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18, пункт 143).
Крім того, рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Цей підхід у судовій практиці також є усталеним. Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід керуватися принципом jura novit curia - "суд знає закони". Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21 (пункт 181)).
Отже, у такій категорії спорів позивач може, зокрема, обґрунтовувати свій позов протиправністю рішення органу місцевого самоврядування або органу державної влади, а суд має надати оцінку відповідному рішенню органу місцевого самоврядування у мотивувальній частині судового рішення.
Обрання позивачем неналежного чи неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц (пункт 127), від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 (пункт 148).
В той же час, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.03.2024 у справі №927/1206/21 виснувала, що з огляду на особливості правового регулювання земельних ділянок, на яких розташовані пам`ятки археології, та неможливість їх передання у комунальну чи приватну власність вимога про визнання незаконним і скасування наказу органу Держгеокадастру про передачу у власність сільської ради земельної ділянки відповідає критерію правомірності та ефективності обраного прокурором способу захисту порушеного права, оскільки усуває стан юридичної невизначеності щодо цільового призначення земельної ділянки та особи її власника. Велика Палата акцентувала увагу, що такий спосіб захисту безпосередньо передбачений у п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України та, за встановлених судами конкретних обставин справи, є достатнім і ефективним у спірних правовідносинах, відповідає правовій природі відносин учасників спору. З урахуванням обставин, з якими прокурор пов`язував порушення прав та інтересів держави (наявність у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень запису про реєстрацію права комунальної власності на спірну земельну ділянку), скасування рішення уповноваженого органу, яке продовжує діяти як підстава виникнення та існування права комунальної власності і внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, усуне порушення прав держави на особливо цінні об`єкти археологічної спадщини.
Крім того, відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків та застосування інших, передбачених законом, способів.
Оскільки заволодіння громадянами та юридичними особами землями прибережної захисної смуги (берегова лінія річки Глибокий Турунчук), водоохоронної зони, а також землями під об`єктами природно-заповідного фонду є законодавчо неможливим, то зайняття спірних земельних ділянок, що входять до прибережної захисної смуги та одночасно знаходяться під об`єктом природно-заповідного фонду, є порушенням приписів Земельного кодексу України та Водного кодексу України, тому їх треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі власник земельної ділянки прибережної захисної смуги може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку. Такі висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13, від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14, від 04.02.2020 у справі № 911/3574/17, від 04.02.2020 у справі № 911/3579/17, від 04.02.2020 у справі № 911/3311/17, від 04.02.2020 у справі № 911/3897/17, від 05.02.2020 у справі №911/3310/17, від 03.09.2020 у справі №911/3449/17.
Позивач вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. При цьому поняття перешкод у реалізації прав користування і розпорядження є загальним поняттям і може включати не лише фактичну відсутність доступу до земельної ділянки та можливості використати її за цільовим призначенням, а й будь-які інші неправомірні дії порушника прав, а також рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, договори, інші правочини, у зв`язку з якими розпорядження і користування майном ускладнене або повністю унеможливлене.
Такий спосіб захисту у повному обсязі відповідає критерію ефективності, адже співвідноситься зі змістом права, за захистом якого звертається позивач, характером порушення цього права та спричиненими цим порушенням наслідками.
Таким чином позовні вимоги про визнання недійсними: розпорядження Ківерцівської районної державної адміністрації № 342 від 19.12.2013 "Про затвердження технічних документацій із землеустрою" в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної форми власності за межами населених пунктів Ківерцівського району Волинської області з кадастровими номерами 0721882000:06:000:1622 площею 38,5909 га; наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області № 11-ОТГ від 03.12.2020 "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність" в частині передачі із земельної ділянки державної власності у комунальну власність земельних ділянок з кадастровим номером 0721882000:06:000:1622 площею 38,5909 га; рішення Олицької селищної ради № 2/8 від 24.12.2020 "Про прийняття земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність Олицької об`єднаної територіальної громади в особі Олицької селищної ради" в частині отримання із земель державної власності у комунальну власність земельної ділянки з кадастровим номером 0721882000:06:000:1622 площею 38,5909 га, є ефективним способом захисту, а зазначені позовні вимоги підлягають до задоволення.
Щодо скасування рішень державного реєстратора Ківерцівської міської ради Кохновіч Т.Ю. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29.10.2021 № 61228349 та № 61234559, а також здійснені на їх підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державні реєстрації права комунальної власності Олицької селищної ради номер відомостей про речове право 44728483 щодо земельної ділянки площею 20 га з кадастровим номером 0721882000:06:000:1910 та номер відомостей про речове право 44730060 щодо земельної ділянки площею 18,5909 га з кадастровим номером 0721882000:06:000:1911, із припиненням права комунальної власності Олицької селищної ради на вказані земельні ділянки, суд апеляційної інстанції вказує таке.
Як зазначалося судом вище, ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику є саме негаторний, а не віндикаційний позов.
З огляду на те, що прокурор при зверненні до суду має на меті усунути перешкоди державі в особі Волинської обласної військової адміністрації у користуванні земельними ділянками, які в силу свого правого статусу (землі природно-заповідного фонду) не могли бути набутті територіально громадою (перебувати в комунальній власності), то суд апеляційної інстанції вказує, що прокурором вірно пред`явлений саме негаторний позов.
При цьому, на відміну від віндикаційного позову, рішення про задоволення негаторного позову не є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно.
Тобто, державна реєстрація спірних земельних ділянок в Державному земельному кадастрі як ділянок сільськогосподарського призначення та проведені державні реєстрації права власності Олицької селищної ради на спірні земельні ділянки перешкоджає їх поверненню державі, як земельних ділянок природно-заповідного фонду.
Верховний Суд у постанові від 11.10.2023 у справі № 734/1560/20 дійшов висновку, що задоволення вимоги прокурора про повернення земельної ділянки у державну власність саме собою не є правовою підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про припинення права власності на спірну земельну ділянку. У зв`язку з цим у разі задоволення негаторного позову прокурора вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на спірну земельну ділянку є такою, що також відповідає ефективному способу захисту порушених прав держави.
Тому, судом першої інстанції правомірно було задоволено позов у цій частині.
Стосовно вимог щодо визнання незаконними та скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки площею 20 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, кадастровий номер земельної ділянки: 0721882000:06:000:1910, дата державної реєстрації - 20.10.2021 (номер запису 44728483), державної реєстрації земельної ділянки площею 18,5909 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, кадастровий номер земельної ділянки: 0721882000:06:000:1911, дата державної реєстрації — 20.10.2021 (номер запису 44730060), виключивши відповідні відомості з Державного земельного кадастру, суд виходить з такого.
Відповідно до ч. 13 ст. 79-1 ЗК України, ч. 10 ст. 24 Закону України "Про державний земельний кадастр" земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації.
Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).
Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Частиною 1 ст.79 ЗК України визначено, що земельною ділянкою є частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
За приписами статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
За приписами статті 3 Закону України "Про Державний земельний кадастр", основними принципами, на яких базується Державний земельний кадастр, є зокрема, принципи об`єктивності, достовірності та повноти відомостей у Державному земельному кадастрі.
Під час формування та реєстрації невірно визначено категорію спірних земельних ділянок як земель сільськогосподарського призначення, оскільки вказані земельні ділянки належить до земель природно-заповідного призначення.
Крім того, колегія суддів враховує, що в цьому випадку первісна земельна ділянка, фактично без волі дійсного власника була поділена на дві спірні земельні ділянки.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.09.2025 у справі № 911/90/23 вказала, що правомірними та ефективними способами захисту порушених прав законного власника земельної ділянки, що перебуває в чужому незаконному володінні іншої особи, за заявою якої проведено державну реєстрацію нової земельної ділянки, що включає в себе спірну земельну ділянку, є припинення речових прав на новоутворену (об`єднану) земельну ділянку, скасування державної реєстрації цієї ділянки та витребування спірної земельної ділянки в координатах, межах та конфігурації, що була передана попередньому власнику. Права позивача на витребувані земельні ділянки мають бути відновлені відповідно до ознак, конфігурації та розташування тих земельних ділянок, які були протиправно об`єднані відповідачем з іншими належними йому ділянками, та які як окремі об`єкти цивільних прав припинили своє існування.
Таким чином, подальша наявність відомостей щодо спірних земельних ділянок у Державному земельному кадастрі порушуватиме принципи об`єктивності, достовірності, повноти відомостей та унеможливить відновлення порушеного права держави, у власності якої мають перебувати спірні земельні ділянки, оскільки реєстрація у Державному земельному кадастрі земельної ділянки з категорією "землі сільськогосподарського призначення" відносить її до земель комунальної власності, що надає право Олицькій селищній раді продовжувати здійснювати розпорядження землею, яка є власністю Держави і за категорією відносяться до земель природно-заповідного фонду.
Враховуючи викладене, для забезпечення державі реальної та безперешкодної можливості реалізувати усі правомочності власника щодо спірної земельної ділянки необхідно усунути перешкоди в користуванні нею шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки, відомості про яку містяться у Державному земельному кадастрі.
За наведеного суд дійшов висновку, що у цьому випадку скасування державної реєстрації земельної ділянки є належним та ефективним способом захисту порушених прав держави, оскільки забезпечує усунення юридичної невизначеності щодо фактичного власника та цільового призначення спірної земельної ділянки.
Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
За усталеною практикою ЄСПЛ (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України" одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28.10.2010) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
В справі "Салов проти України" від 06.09.2005 ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно ст. 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення від 27.09.2001 у справі "Hirvisaari v. Finland"). У рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення від 09.12.1994 у справі "Ruiz Torija v. Spain").
У пунктах 32, 34, 36 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованими; підстави прийняття рішення повинні бути узгодженими, чіткими, недвозначними й несуперечливими; вони повинні давати можливість читачеві простежити логіку міркувань, які привели суддю до ухваленого ним рішення.
Колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що учасники справи були почутими і їм надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного провадження.
З урахуванням викладеного в сукупності, апеляційний господарський суд висновує про правомірність задоволення позову судом першої інстанції в повному обсязі.
Відповідно до ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів.
В силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене рішення Господарського суду Волинської області від 06.05.2025 у справі № 903/238/25 має бути залишене без змін, а апеляційна скарга Головного управління Держгеокадастру у Волинській області – без задоволення.
Керуючись статтями 269, 270, 273, 275-279, 282 ГПК України, Північно-західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Волинської області від 06.05.2025 у справі № 903/238/25 - без змін.
2. Справу №903/238/25 надіслати Господарському суду Волинської області.
3. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, строках та порядку встановлених статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "19" травня 2026 р.

Головуючий суддя Петухов М.Г. 

Суддя   Бучинська Г.Б. 

Суддя   Філіпова Т.Л.