ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

24 червня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/26456/25	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Малиш Н.І. (доповідач), суддів: Баранник Н.П., Щербака А.А., 
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2025 року (суддя 1-ї інстанції Луговська Г.В.) в адміністративній справі №160/26456/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування відмови та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:
06.09.2025 ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просила суд:
- визнати протиправною та скасувати відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі - ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, відповідач) щодо переведення позивача з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України від 09.07.2003 року №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію в разі втрати годувальника ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до Закону України від 09.04.1992 року №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», оформлену листом відповідача №0400-010314-8/145860 від 31.07.2025 року;
- зобов`язати відповідача прийняти рішення про переведення з 03.06.2025 року позивача з пенсії за віком, яку вона отримує відповідно до Закону України 09.07.2003 року №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію в разі втрати годувальника ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до Закону України від 09.04.1992 року №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за її заявою від 03.06.2025 року, та здійснити нарахування і виплату позивача вказаного виду пенсії з 03.06.2025 року у спосіб обчислення основної пенсії (30% від суми грошового забезпечення годувальника) з урахуванням грошового забезпечення ОСОБА_2 у відповідності до рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 червня 2024 року у справі №160/12486/24 щодо перерахунку та виплати пенсії з 01.02.2023 року позивачу ОСОБА_2 відповідно до довідки Південно-Східного Міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції №3/773 в розмір 88% грошового забезпечення без обмеження пенсії максимальним розміром, з урахування раніше виплачених сум а також у відповідності до рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 березня 2024 року у справі №160/932/24 щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_2 щомісячної доплати до пенсії у сумі 2000,00грн., передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 року №713 «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб».
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є дружиною померлого ОСОБА_2 , 03.06.2025 вона звернулася до територіального органу ПФУ про здійснення переведення її з пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника. Однак відповідачем відмовлено у призначенні вказаного виду пенсії, оскільки у разі переведення позивачки на пенсію по втраті годувальника її розмір пенсії зменшиться. Вважаючи відмову відповідача протиправною, позивач звернулась до суду з відповідним позовом.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, оформлену листом відповідача №0400-010314-8/145860 від 31.07.2025 року щодо переведення ОСОБА_1 з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України від 09.07.2003 року №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію в разі втрати годувальника відповідно до Закону України від 09.04.1992 року №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 03.06.2025 про переведення з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України від 09.07.2003 року №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію в разі втрати годувальника відповідно до Закону України від 09.04.1992 року №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», з урахуванням висновків суду та правової оцінки, наданої судом у рішенні.
В іншій частині позовних вимог відмовлено та здійснено розподіл судових витрат у справі.
Відповідачем на вказане рішення суду подана апеляційна скарга, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що позивач отримує пенсію за віком відповідно до Закону №1058-IV, а призначення пенсії у разі втрати годувальника за Законом №2262-ХІІ можливе лише за умови, якщо її розмір є більшим та більш вигідним для особи. Апелянт вказує, що при обчисленні пенсії у разі втрати годувальника з урахуванням грошового забезпечення померлого годувальника її розмір є меншим за пенсію, яку позивач вже отримує, а тому підстави для призначення такого виду пенсії відсутні. Крім того, відповідач зазначає, що рішення судів, ухвалені на користь померлого годувальника щодо перерахунку його пенсії та встановлення окремих доплат, мають індивідуальний характер і не породжують правових наслідків для позивача. На думку скаржника, вимоги про врахування при обчисленні пенсії у разі втрати годувальника результатів таких судових рішень фактично є вимогами на майбутнє та можуть вирішуватися лише після встановлення права позивача на відповідний вид пенсії.
Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.
В силу пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач є дружиною ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть.
03.06.2025 позивачка звернулась до територіального органу ПФУ про переведення її з пенсії за віком на пенсію у разі втрати годувальника за померлого чоловіка ОСОБА_2 відповідно до Закону №2262-ХІІ.
31.07.2025 листом «Про надання інформації» ГУ ПФУ в Дніпропетровській області повідомлено позивача, зокрема, що було проведено попередній розрахунок пенсії в разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а саме з наступних видів грошового забезпечення: посадового окладу 6770,00 грн., окладу за спеціальним званням 1480,00 грн., 45% надбавки за вислугу років 3712,50 грн. Всього 11962,50 грн. Основний розмір пенсії 30% грошового забезпечення у розмірі 3588,75 грн. Вид підвищення або надбавка до пенсії: Щомісячна доплата до 2000 відповідно до ПКМУ № 713 від 14.07.2021 2000.00 грн. Таким чином, загальний розмір пенсії розміру пенсії складатиме 5588,75 грн. Враховуючи зазначене пенсія в разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» не призначена у зв`язку зі зменшенням розміру пенсії.
Позивач, вважаючи таку відмову відповідача протиправною, звернулась за захистом порушеного права до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про їх обґрунтованість, проте частково задовольнив позовні вимоги, не перебираючи на себе дискреційних повноважень пенсійного органу.
Позивачем означене рішення суду першої інстанції не оскаржується.
Переглядаючи судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів суду апеляційної інстанції зазначає таке.
Згідно із положеннями частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною першою статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Згідно із пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, визначаються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон №1058-ІV).
Відповідно до частини першої статті 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.
Частина третя статті 4 Закону № 1058-IV визначає, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Частиною першою статті 9 Закону № 1058-IV передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Приписами частини першої статті 10 Закону № 1058-IV передбачено, що особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.
Абзацом другим пункту 13 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV визначено, що у разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до законів України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про прокуратуру» та цього Закону, призначається одна пенсія за вибором особи. Різниця між розміром пенсії, на який має право особа відповідно до Закону України «Про прокуратуру», та розміром пенсії із солідарної системи відповідно до цього Закону фінансується за рахунок коштів державного бюджету. Порядок фінансування пенсій, призначених відповідно до законів України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», встановлюється зазначеними законами.
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону №1058-IV. Після смерті чоловіка вона звернулася до відповідача із заявою про переведення з пенсії за віком на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
З листа відповідача від 31.07.2025 та доводів апеляційної скарги вбачається, що підставою для відмови у переведенні позивача на інший вид пенсії стало те, що розмір пенсії у разі втрати годувальника є меншим за розмір пенсії, яку вона отримує на даний час.
Оцінюючи наведені доводи, колегія суддів критично ставиться до такої позиції пенсійного органу та вважає за необхідне зазначити таке.
Спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом є, зокрема Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 за № 2262-ХІІ (далі - Закон № 2262-ХІІ).
За змістом статті 29 Закону №2262-ХІІ, пенсії в разі втрати годувальника сім`ям військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом призначаються, якщо годувальник помер у період проходження служби або не пізніше 3 місяців після звільнення зі служби чи пізніше цього строку, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних у період проходження служби, а сім`ям пенсіонерів з числа цих військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом - якщо годувальник помер у період одержання пенсії або не пізніше 5 років після припинення її виплати. При цьому сім`ї військовослужбовців, які пропали безвісти в період бойових дій, прирівнюються до сімей загиблих на фронті.
Положеннями частин 1, 2 статті 30 Закону №2262-ХІІ встановлено, що право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31).
Незалежно від перебування на утриманні годувальника пенсія призначається: непрацездатним дітям; непрацездатним батькам і дружині (чоловікові), якщо вони після смерті годувальника втратили джерело засобів до існування, а також непрацездатним батькам і дружині (чоловікові) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти в період проходження служби або пізніше внаслідок поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, що мали місце під час служби.
Пенсії в разі втрати годувальника призначаються в таких розмірах, зокрема, сім`ям військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які померли внаслідок каліцтва, одержаного в результаті нещасного випадку, не пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби, - 30 процентів заробітку годувальника на кожного непрацездатного члена сім`ї (пункт «б» частини 1 статті 36 Закону №2262-ХІІ).
Згідно із статтею 37 Закону №2262-ХІІ, пенсії в разі втрати годувальника, які призначаються членам сімей військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, не можуть бути нижче двох визначених законом розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.
Аналізуючи вищенаведені норми колегія суддів зазначає, що Законом №2262-ХІІ чітко врегульований розмір пенсії в разі втрати годувальника, а саме 30 відсотків заробітної плати загиблого (померлого) годувальника на одного непрацездатного члена сім`ї. При цьому закріплено, що такий розмір не може бути нижче двох визначених законом розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.
З матеріалів справи вбачається та не заперечується відповідачем, що ОСОБА_2 перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та отримував пенсію за вислугу років відповідно до Закону №2262-ХІІ.
На виконання низки рішень Дніпропетровського окружного адміністративного суду йому за життя було проведено перерахунок пенсії. Зокрема, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.10.2024 у справі №160/18505/24 Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зобов`язано здійснити з 01.03.2024 перерахунок та виплату пенсії без обмеження її максимальним розміром з урахуванням раніше виплачених сум.
Як встановлено зазначеним судовим рішенням, відповідно до протоколу за пенсійною справою з 01.09.2024 пенсія ОСОБА_2 обчислювалася виходячи з 88 відсотків грошового забезпечення, визначеного у довідці Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції №3/773. 
Згідно з протоколом за пенсійною справою №6530 від 05.09.2024 грошове забезпечення для обчислення пенсії ОСОБА_2 складалося з посадового окладу у розмірі 9880,00 грн, окладу за спеціальним званням – 2250,00 грн, надбавки за вислугу років 45 % – 5458,50 грн та середньомісячної суми додаткових видів грошового забезпечення за 24 місяці, у тому числі премії 257,1 %, – 23370,61 грн. Загальна сума грошового забезпечення становила 40959,11 грн.
Основний розмір пенсії був обчислений із 88 % грошового забезпечення та становив 36044,02 грн, а з урахуванням індексації у розмірі 1500,00 грн загальний розмір пенсійної виплати складав 37544,02 грн (а.с. 26).
Разом з тим, розглядаючи заяву позивача про переведення на пенсію у разі втрати годувальника, відповідач виходив із того, що грошове забезпечення померлого годувальника складалося лише з посадового окладу у розмірі 6770,00 грн, окладу за спеціальним званням у розмірі 1480,00 грн та надбавки за вислугу років 45 % у розмірі 3712,50 грн. Внаслідок цього загальну суму грошового забезпечення було визначено у розмірі 11962,50 грн, а розмір пенсії у разі втрати годувальника – 5588,75 грн.
З урахуванням встановлених обставин колегія суддів дійшла висновку, що при розгляді заяви позивача пенсійний орган неправильно визначив складові грошового забезпечення померлого годувальника та не врахував ті види грошового забезпечення, які фактично були покладені в основу обчислення його пенсії за життя. Як наслідок, відповідач дійшов помилкового висновку про те, що розмір пенсії у разі втрати годувальника є меншим за розмір пенсії, яку отримує позивач, та безпідставно використав цю обставину як підставу для відмови у переведенні її на інший вид пенсії.
З огляду на наведене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву позивача від 03.06.2025 про переведення з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону №1058-IV, на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону №2262-ХІІ, з урахуванням висновків суду та правової оцінки, наданої у рішенні.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Розподіл судових витрат не здійснюється відповідно до ст. 139 КАС України.
Керуючись ст. ст. 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2025 року в адміністративній справі №160/26456/25 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки визначені ст.ст 328, 329 КАС України.
Повне судове рішення складено 24 червня 2026 року. 

Головуючий - суддя Н.І. Малиш 

суддя Н.П. Баранник 

суддя А.А. Щербак