ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 червня 2026 року
м. Київ
справа № 336/6805/25
провадження № 61-1041св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду (далі - Верховний Суд):головуючого - Крата В. І., суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. (суддя-доповідач)
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 
на постанову Запорізького апеляційного суду від 03 грудня 2025 року у складі колегії суддів: Трофимової Д. А., Кухаря С. В., Полякова О. З.
у справі 
за заявою  ОСОБА_1 (далі - заявник),
заінтересовані особиОСОБА_2 , Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району (далі - заінтересовані особи),
про видачу обмежувального припису, 
ухвалив постанову про таке:
I. Вступ
1. У липні 2025 року заявник звернувся до суду із заявою про видачу обмежувального припису.
2. Суд першої інстанції заяву задовольнив.
3. Апеляційний суд рішення суду першої інстанції скасував та відмовив у задоволенні заяви.
4. Підставою касаційного оскарження заявник вказав те, що апеляційний суд не врахував висновків, викладених у постановах Верховного Суду, перелік яких наведений у касаційній скарзі.
5. Оскаржуване судове рішення переглядається в межах, передбачених статтею 400 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК), у зв`язку із чим Верховний Суд вирішує питання права, а не факту.
ІІ. Короткий зміст вимог заяви
6. Заява обґрунтована так:
- з 26 грудня 2020 року заявник перебував у шлюбі з ОСОБА_2 ;
- шлюб між ними розірвано згідно з рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19 грудня 2023 року;
- у період шлюбу в них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розірвання шлюбу залишився проживати з матір`ю;
- 10 червня 2024 року у вечірній час ОСОБА_2 , знаходячись у себе в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , побила малолітнього сина, а побиття зафільмувала за допомогою мобільного телефону;
- в той же вечір заявник, отримавши таке відео в соціальній мережі Telegram, прибув до місця проживання ОСОБА_2 , однак самостійно зайти до квартири не зміг, тому викликав поліцію;
- наряд поліції знайшов ОСОБА_2 на вулиці в стані алкогольного сп`яніння і дуже збуджену. Вона близько години відмовлялася показати сина ОСОБА_4 та надати можливість впевнитись у його стані здоров`я. Весь цей час малолітня дитина знаходилась одна, закрита в квартирі в невідомому стані. Приблизно через годину поліцейським вдалось потрапити до квартири та передати дитину батьку під розписку. Вказані події підтверджуються відеозаписом;
- після таких подій служба у справах дітей м. Запоріжжя поставила на облік сина ОСОБА_4 як дитину, яка опинилась у складних життєвих обставинах. З червня 2024 року син проживає із заявником та перебуває на обліку в службі у справах дітей по Шевченківському район Запорізької міської ради;
- за фактом побиття малолітньої дитини зареєстровано кримінальне провадження від 13 липня 2024 року за частиною першою статті 126 Кримінального кодексу України (далі - КК), у якому наразі триває досудове розслідування;
- за участю спеціаліста-психолога був проведений допит малолітнього ОСОБА_5 та 18 грудня 2024 року складений висновок, згідно з яким психолог встановив, що: «...у ОСОБА_5 є ознаки страху до мами на невербальному рівні, особливо коли він починає надавати відповіді на запитання про маму. Так, під час відповідей на запитання про маму у ОСОБА_5 спостерігались зміни на психофізіологічному рівні, такі як закусував нижню губу, очі ОСОБА_4 дивились вниз вліво, очі ставали рухливими, тіло стикалось і як завмирало...ім`я мами не називає, або відповідає, що не знає... ОСОБА_6 відповів, що мама його била, йому було болячи, він плакав ...на питання «із ким би ти хотів проживати?»,- ОСОБА_6 відповів: « із мамою не хочу жити, а хочу жити із бабулею, татом і котиком і не хотів би, аби мама проживала із ним у родині....». Психолог рекомендувала забезпечити позитивну атмосферу в емоційному стані дитини для її здорового розвитку;
- рішеннями органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 07 серпня 2024 року та 16 жовтня 2024 року ОСОБА_2 відмовлено у визначенні способу участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином через застосування до нього домашнього насильства з її боку 10 червня 2024 року, що призвело до порушення його стану здоров`я, фізичного розвитку, психо-емоційного стану, у зв`язку з чим дитина стала потребувати медичної допомоги;
- згідно з висновком психолога від 30 червня 2024 року аналіз поведінки дитини дозволяє зробити висновки про деструктивну поведінку матері стосовно дитини, її неочікувані та непередбачувані реакції, які негативно впливають на психоемоційний стан ОСОБА_4 ;
- за направленням сімейного лікаря та за рекомендаціями психіатра малолітній ОСОБА_3 пройшов стаціонарне лікування в КНП «Обласний дошкільний заклад з надання психіатричної допомоги та реабілітації» ЗОР. Згідно з випискою з лікарні від 16 серпня 2024 року дитина страждає на органічний емоційно-лабільний розлад з патологічними формами поведінки, змішаний специфічний розлад розвитку, неорганічний енурез, загальне недорозвинення мови 2 рівня;
- з липня 2024 року дитина проходить реабілітаційне лікування, отримує психологічну допомогу. Згідно з висновком спеціаліста КНП «Обласний дошкільний заклад з надання психіатричної допомоги та реабілітації» ЗОР від 09 квітня 2025 року стан здоров`я дитини покращився, дитина стала проявляти більше довіри до дорослих, відзначається добра динаміка в емоційно-вольовому стані та інтелектуально-мовленнєвому розвитку дитини у порівнянні з попереднім зверненням, відсутній тривожно-фобічний розлад. Для подальшого покращення стану здоров`я дитини рекомендована корекційна робота з логопедом та психологом, соціальна реабілітація;
- 01 липня 2025 року з метою сприяння відновлення відносин та емоційного контакту дитини із матір`ю на виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 червня 2025 року о 14:10 годині заявник забезпечив спілкування ОСОБА_2 із сином ОСОБА_4 за допомогою відеозв`язку в мобільному додатку Viber. В той же день приблизно о 17:30 годині ОСОБА_2 без попередження, незважаючи на відмову органу опіки та суду в наданні їй можливості особистого спілкування з сином, прибула до місця проживання заявника та намагалась викрасти малолітнього сина в той час, коли він гуляв у сквері разом із бабусею;
- в результаті протиправних дій ОСОБА_2 малолітній ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження і психологічну травму, його стан здоров`я погіршився, через що він знову змушений проходити амбулаторне лікування у дитячого хірурга та психіатра. У зв`язку з цим дитині рекомендовано забезпечити позитивну атмосферу та уникнення стресових психотравматичних ситуацій;
- відділ поліції № З ЗРУП ГУНП в Запорізькій області проводить досудове розслідування у кримінальному провадженні від 17 липня 2025 року за статтею 126-1 КК про вчинення домашнього насильства стосовно малолітнього сина ОСОБА_7 та заявника;
- будь-який контакт дитини із матір`ю буде перешкоджати у відновленні психічного здоров`я малолітнього ОСОБА_5 , не дасть можливості забезпечити позитивну атмосферу умов його проживання та може травмувати його в подальшому;
- крім того, ОСОБА_2 після розірвання шлюбу систематично застосовує психологічне домашнє насильство до заявника. Вона систематично з грудня 2023 року телефонує, записує голосові повідомлення, текстові повідомлення за допомогою різних мобільних додатків, застосунку «Приват24». В цих повідомленнях ОСОБА_2 постійно допускає образливі та принизливі висловлювання в бік заявника, його близьких, допускає лихослів`я, погрожує заявнику звільненням зі служби та кримінальною відповідальністю, реєструє у соціальних мережах «Фейсбук», «Інстаграм», «ТікТок» сторінки, на яких виставляє його фото і відео та їх спільної дитини, близьких родичів заявника з обвинуваченнями принизливого характеру; 
-  ОСОБА_2 неодноразово писала заяви до правоохоронних органів та до військової частини за місцем служби заявника з хибними звинуваченнями його у корупції, недоброчесній поведінці і зрадництві. Через її наклепи за місцем служби заявника проводилось службове розслідування, яке підтвердило його доброчесну поведінку. Всі ці дії ОСОБА_2 ускладнюють заявнику проходження військової служби, погіршують його репутацію як військовослужбовця, створюють штучні проблеми його професійної діяльності, що спричиняє багато проблем у роботі, житті та приносить моральні страждання.
7. З огляду на викладене заявник просив суд видати обмежувальний припис на строк шість місяців стосовно ОСОБА_2 , яким визначити наступні тимчасові обмеження її прав, а саме:
- заборонити наближатись на відстань 200 м до місця проживання постраждалих осіб - заявника та ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 ;
- заборонити будь-які контакти з дитиною - ОСОБА_8 , включаючи особисті зустрічі, телефонні дзвінки, листування та спілкування через третіх осіб;
- заборонити розшукувати постраждалих осіб - заявника та ОСОБА_5 , якщо вони перебувають у безпечному місці, невідомому для кривдника;
- заборонити наближатись до місця роботи, дитячого садочка, інших місць частого відвідування постраждалих осіб - заявника та ОСОБА_5 ;
- заборонити вести листування, телефонні переговори з постраждалими особами - заявником та ОСОБА_8 , контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
ІII. Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
8. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 липня 2025 року заяву задоволено. Видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 . Встановлено наступні заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 :
1) заборонено ОСОБА_2 наближатись на відстань 200 м до місця проживання постраждалих осіб - ОСОБА_1 та ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2 ;
2) заборонено ОСОБА_2 будь-які контакти з дитиною - ОСОБА_7 , включаючи особисті зустрічі, телефонні дзвінки, листування та спілкування через третіх осіб;
3) заборонено ОСОБА_2 розшукувати постраждалих осіб - ОСОБА_1 та дитину ОСОБА_7 , якщо вони перебувають у безпечному місці, невідомому для кривдника;
4) заборонено ОСОБА_2 наближатись до місця роботи, дитячого садочка, інших місць частого відвідування постраждалих осіб - ОСОБА_1 та дитини ОСОБА_7 ;
5) заборонено ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з постраждалими особами - ОСОБА_1 та дитиною ОСОБА_7 , контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Обмежувальний припис видано строком на 6 місяців. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, віднесені на рахунок держави.
Про видачу обмежувального припису не пізніше наступного дня з дня ухвалення рішення вирішено повідомити відділ поліції № 3 Запорізького районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області для взяття кривдника на профілактичний облік, а також районну адміністрацію Запорізької міської ради по Шевченківському району за місцем проживання постраждалих осіб.
9. Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з такого:
-  ОСОБА_2 вчиняє фізичне та психологічне насильство відносно малолітнього сина ОСОБА_5 та колишнього чоловіка ОСОБА_1 , що носить тривалий систематичний характер та несе ризики життю, фізичному і психічному здоров`ю цих осіб;
-  ОСОБА_2 неодноразово писала заявнику, словесно його ображала, вживаючи нецензурну лексику, погрожуючи йому та їх спільній дитині, публікувала в соціальних мережах фотографії заявника і сина з принизливими висловлюваннями;
- зміст конкретних фраз, лексики та характеру використання мовних засобів, які ОСОБА_2 застосовує у спілкуванні (телефонних розмовах, переписці) з колишнім чоловіком та їх спільною дитиною ОСОБА_4 , дає підстави для висновку, що її дії слід кваліфікувати як домашнє насильство у формі фізичного та психологічного насильства, що небезпідставно викликає у заявника побоювання за свою безпеку та безпеку їх спільного сина ОСОБА_4 і завдає шкоди їх психічному здоров`ю;
- враховуючи надані докази, динаміку подій щодо застосування ОСОБА_2 фізичного та психологічного насильства до заявника та їхнього спільного малолітнього сина, зважаючи на неодноразові телефонні дзвінки, направлення образливих нецензурних повідомлень та погроз, суд дійшов висновку про наявність обґрунтованих ризиків вчинення насильства до заявника та малолітнього ОСОБА_4 і необхідність захисту їх прав;
- вимоги заявника про видачу обмежувального припису щодо обмеження прав кривдника і покладення на нього обов`язків є обґрунтованими;
- такий захід тимчасового обмеження прав є пропорційним та необхідним, у тому числі для запобігання подальшому розвитку конфлікту, захисту здоров`я та моралі постраждалих осіб. Відсутність ефективного захисту з боку держави призводить до настання фактів тяжкого насильства в сім`ї.
IV. Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
10. Постановою Запорізького апеляційного суду від 03 грудня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 липня 2025 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису відмовлено.
11. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні заяви, суд апеляційної інстанції виходив з такого:
- заявником не надано, а судом не встановлено належних та допустимих доказів, з яких можна було б встановити ризики для постраждалої особи (осіб), в тому числі у майбутньому, які б, у свою чергу, свідчили про необхідність (чи можливість) застосування того чи іншого обмеження для кривдника у залежності від їх ступеня;
-  ОСОБА_2 не є стороною у кримінальному провадженні від 13 липня 2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 126 КК;
- матеріали справи не містять жодних відомостей щодо наслідків розслідування кримінальних правопорушень;
- докази, надані заявником в обґрунтування заявлених вимог, не вказують безумовно на вчинення ОСОБА_2 навмисного домашнього насильства, не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для особи (осіб), що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України від 07 грудня 2017 року № 2229-VІІІ «Про запобігання та протидію домашньому насильству»(далі - Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»), а свідчать про наявність тривалого конфлікту між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;
- між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наявний цивільний спір щодо визначення місця проживання дитини. Такий спір впливає на психологічний стан заявника, ОСОБА_2 та їхньої дитини;
- звернення із заявою про видачу обмежувального припису під час розгляду спору про визначення місця проживання дитини може вплинути на розгляд цієї справи та переконати суд щодо ухвалення рішення на користь певної сторони;
- реальних ризиків для психологічного та фізичного здоров`я ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , яких можна уникнути лише забороною ОСОБА_2 будь-якого спілкування із заявником і дитиною, не встановлено;
- на час перегляду справи в апеляційному суді обставини, на які посилався заявник, вже втратили свою актуальність, оскільки з часу ухвалення судом першої інстанції рішення ОСОБА_2 не спілкувалася з ОСОБА_1 та ОСОБА_7 ;
- застосування того чи іншого виду обмежень повинно бути співмірним із потенційними ризиками та реальними діяннями особи. Права і свободи людини та громадянина не можуть бути обмежені свавільно, без належних на те правових підстав;
- існування ризику вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення для заявника та дитини у цій справі не доведено.
V. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
12. У касаційній скарзі заявник просить постанову апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
13. Касаційна скарга обґрунтована таким:
- суд першої інстанції правильно встановив, що ОСОБА_2 вчиняє фізичне та психологічне насильство відносно малолітнього сина ОСОБА_5 та колишнього чоловіка ОСОБА_1 , що носить тривалий систематичний характер та несе ризики їхньому життю, фізичному та психічному здоров`ю;
- обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи, а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функції і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб;
- апеляційний суд поверхнево ознайомився з обставинами справи, а деякі докази проігнорував, не надавши їм належної оцінки;
- суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність домашнього насильства з боку ОСОБА_2 , не оцінив ризики продовження та повторного вчинення нею домашнього насильства, не врахував тяжкі наслідки його вчинення, а зв`язку з чим безпідставно відмовив у видачі обмежувального припису;
- рішення суду апеляційної інстанції суперечить висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 753/23624/18, від 12 квітня 2022 року у справі № 753/4405/20.
VІ. Рух справи
14. 19 січня 2026 року заявник звернувся із касаційною скаргою.
15. Ухвалою від 03 лютого 2026 року касаційну скаргу залишено без руху.
16. Ухвалою від 27 квітня 2026 року поновлено строк на касаційне оскарження та відкрито касаційне провадження у справі.
17. Матеріали справи надійшли до Верховного Суду 15 травня 2026 року.
18. Ухвалою від 10 червня 2026 року справу призначено до судового розгляду.
19. Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу.
ОСОБА_2 касаційну скаргу отримала в електронний кабінет 23 січня 2026 року, що підтверджується повідомленням про доставлення електронного листа.
VІІ. Встановлені судами обставини
20.  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний згідно з рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19 грудня 2023 року у справі № 337/5920/23.
21. У період шлюбу в них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
22. На час розгляду справи дитина мешкає із заявником за адресою: АДРЕСА_2 .
23. Відповідно до наказу служби у справах дітей Запорізької міської ради від 19 червня 2024 року малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , взято на облік як дитину, яка опинилась у складних життєвих обставинах (скоєння фізичного насильства над дитиною).
24. 13 липня 2024 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості № 12024087070000271 за частиною першою статті 126 КК, відповідно до яких ОСОБА_1 повідомляє, що його колишня дружина ОСОБА_2 спричинила тілесні ушкодження їхній спільній дитині ОСОБА_7 .
25. Згідно з витягами з протоколів № 33 та № 43 засідання комісії з питань захисту прав дитини при районній адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 07 серпня 2024 року та 16 жовтня 2024 року ОСОБА_2 відмовлено у визначенні способу участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_8 , який мешкає разом з батьком ОСОБА_9 .
26. Матеріали справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 направлено до відділу поліції № 5 Запорізького районного управління ГУНП в Запорізькій області, що підтверджується постановою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19 серпня 2024 року у справі № 337/3614/24.
27. За направленням сімейного лікаря та за рекомендаціями психіатра малолітній ОСОБА_3 пройшов стаціонарне лікування в КНП «Обласний дошкільний заклад з надання психіатричної допомоги та реабілітації» ЗОР. Згідно з випискою з лікарні від 16 серпня 2024 року дитина страждає на органічний емоційно-лабільний розлад з патологічними формами поведінки, змішаний специфічний розлад розвитку, неорганічний енурез, загальне недорозвинення мови 2 рівня.
28. Згідно з висновком психолога від 18 грудня 2024 року встановлено, що: «...у ОСОБА_5 є ознаки страху до мами на невербальному рівні, особливо коли він починає надавати відповіді на запитання про маму. Так, під час відповідей на запитання про маму у ОСОБА_5 спостерігались зміни на психофізіологічному рівні, такі як закусував нижню губу, очі ОСОБА_4 дивились вниз вліво, очі ставали рухливими, тіло стикалось і як завмирало...ім`я мами не називає, або відповідає, що не знає... ОСОБА_6 відповів, що мама його била, йому було болячи, він плакав ...на питання «із ким би ти хотів проживати?», - ОСОБА_6 відповів: «із мамою не хочу жити, а хочу жити із бабулею, татом і котиком і не хотів би, аби мама проживала із ним у родині....». Психологом рекомендовано забезпечити позитивну атмосферу в емоційному стані дитини для його здорового розвитку.
29. З липня 2024 року по теперішній час дитина проходить реабілітаційне лікування, отримує психологічну допомогу. Згідно з останнім висновком спеціаліста КНП «Обласний дошкільний заклад з надання психіатричної допомоги та реабілітації» ЗОР від 09 квітня 2025 року стан здоров`я дитини покращився, дитина стала проявляти більше довіри до дорослих, відзначається добра динаміка в емоційно-вольовому стані та інтелектуально-мовленнєвому розвитку дитини у порівнянні з попереднім зверненням, в нього відсутній тривожно-фобічний розлад. Для подальшого покращення стану здоров`я дитини рекомендовано корекційна робота з логопедом та психологом, соціальна реабілітація.
30. У характеристиці на виховання дошкільного підрозділу Запорізької гімназії № 19 Запорізької міської ради, виданої на ім`я ОСОБА_5 , зазначено, що всі питання, пов`язані з доглядом за дитиною, її вихованням, участю у заходах, вирішує батько - ОСОБА_1 .
31. Разом з тим, 17 липня 2025 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості № 12025082080001085 за статтею 126-1 КК, у яких зазначено, що надійшла ухвала Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у справі № 336/6471/25 про внесення відомостей за заявою ОСОБА_1 щодо вчинення домашнього насильства.
32. За клопотанням заявника в судовому засіданні були досліджені, серед іншого, відеозаписи подій щодо нанесення ОСОБА_2 фізичних тілесних ушкоджень малолітньому сину ОСОБА_4 , висловлювання нецензурними словами на його адресу; намагання вихопи малолітнього ОСОБА_4 з рук матері заявника, сварок, криків, а також аудіозапис з погрозами ОСОБА_2 на адресу заявника щодо створення проблем на його роботі, що супроводжувалося нецензурною лексикою.
33. За заявою ОСОБА_2 про незаконні корупційні дії військовослужбовця ОСОБА_1 була проведена перевірка, за результатами якої інформація, що стала підставою для призначення службового розслідування, у сукупності із зібраними документами не підтвердилась.
34. У провадженні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя знаходиться справа № 336/7129/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Хортицькому району як орган опіки та піклування, Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини з матір`ю та повернення дитини матері, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Хортицькому району як орган опіки та піклування, Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини з батьком.
VІІІ. Позиція Верховного Суду
35. Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах розгляду справи судом касаційної інстанції (див. пункт 5), Верховний Суд зазначає таке.
Характер правовідносин
36. Заявник просив суд видати обмежувальний припис та визначити тимчасові обмеження прав ОСОБА_2 (див. пункт 8).
37.  ОСОБА_2 вважала, що відсутні підстави для видачі обмежувального припису.
Загальні принципи
38. Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
39. Цей закон став результатом імплементації міжнародних стандартів у сфері протидії домашньому насильству, в тому числі і Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу із цими явищами (далі - Конвенція), сторони якої заохочуються її застосовувати до всіх жертв домашнього насильства (стаття 2 Конвенції).
40. Стаття 26 Конвенції гарантує захист та підтримку дітей - свідків, а стаття 53 передбачає обмежувальні або захисні приписи.
41. В національному законодавстві до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника (пункт 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
42. Він застосовується шляхом покладення на кривдника певних обмежувальних заходів на визначений судом строк, незалежно від притягнення кривдника до адміністративної чи кримінальної відповідальності за правопорушення, пов`язане з домашнім насильством.
43. Домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь (пункти 3, 6, 7, 8 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
44. Особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Кривдник особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (пункт 8 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
45. Діяльність, спрямована на запобігання та протидію домашньому насильству, ґрунтується на таких засадах: гарантування постраждалим особам безпеки та основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного та сімейного життя, на справедливий суд, на правову допомогу, з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (пункт 1 частини першої статті 4 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
46. ЄСПЛ в своїй практиці наголошував, що «питання домашнього насильства, яке може проявлятися у різних формах - від застосування фізичної сили до сексуального, економічного, емоційного або словесного насильства,- виходить за межі обставин конкретної справи. Це загальна проблема, яка тією чи іншою мірою стосується всіх держав-членів, і не завжди очевидна, оскільки часто має місце у контексті особистих стосунків або закритих соціальних систем (див. mutatis mutandis пункт 71 рішення ЄСПЛ у справі «Володіна проти Росії»). Хоча це явище може найчастіше стосуватися жінок, ЄСПЛ визнає, що чоловіки також можуть бути потерпілими від домашнього насильства і насправді прямо чи опосередковано діти теж часто стають жертвами. Якщо особа висуває небезпідставну скаргу щодо повторюваних актів домашнього насильства над нею чи інших видів знущання, якими б незначними не були окремі епізоди, національні органи влади зобов`язані оцінити ситуацію загалом, у тому числі й загрозу продовження аналогічних подій (див. mutatis mutandis пункти 71 і 89 рішення у справі «Ірина Смірнова проти України»). Якщо встановлено, що конкретна особа була постійним об`єктом знущань, і є вірогідність продовження жорстокого поводження, окрім реагування на конкретні інциденти, органи державної влади повинні вжити належні заходи загального характеру для протидії основній проблемі та запобіганню майбутньому жорстокому поводженню (див. mutatis mutandis згадане рішення у справі «Ірина Смірнова проти України»).
47. Розгляд судом справ про видачу і продовження обмежувального припису врегульовано Главою 13 ЦПК.
48. Статтею 350-6 ЦПК передбачено, що, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» або Законом України від 08 вересня 2005 року № 2866-IV «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків», на строк від одного до шести місяців.
49. Аналіз міжнародних стандартів та практики ЄСПЛ свідчить, що в питанні застосування домашнього насильства держава повинна створити умови при яких жертва не повинна ховатись від нього, а саме кривдних має бути усунений із небезпечного середовища, в тому числі із застосуванням інституту обмежувального припису.
50. Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13).
51. Цей суд наголошує, що оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (частина третя статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
У справах про видачу обмежувального припису рішення про його видачу/відмову у видачі ухвалюється на підставі оцінки ризиків. Тому заявнику достатньо надати докази вчинення насильства (ствердити про існування ризиків) і тягар спростування переходить до кривдника.
Застосування вказаних принципів у цій справі
52. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК).
53. Щодо правової природи обмежувального припису Верховний Суд робив висновок, що він за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у Кодексі України про адміністративні правопорушення та КК), а є тимчасовим заходом, що виконує захисну та запобіжну функцію і спрямований на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб з огляду на наявність ризиків, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях (див. постанови Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19, від 20 травня 2020 року у справі № 673/1607/19).
54. Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві (див. постанови Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 753/23624/18, від 06 лютого 2020 року у справі № 753/8626/19).
55. Верховний Суд вже звертав увагу на те, що оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. При оцінці ризиків відповідно до Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» слід врахувати поведінку кривдника, як до так і після звернення заявника до суду; з огляду на тривалий час, який минув після подання заяви, з`ясувати чи не відбулось примирення між сторонами; чи є наразі необхідним тимчасове обмеження прав та/або покладення на особу обов`язків передбачених статтею 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» та чи не застосовувались до нього подібні обмежувальні заходи у кримінальному провадженні (див., постанову Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20).
56. Дослідивши надані сторонами докази, від яких залежить правильне вирішення справи, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2 вчиняє фізичне та психологічне насильство відносно малолітнього сина та колишнього чоловіка, що носить тривалий систематичний характер і несе ризики життю, фізичному та психічному здоров`ю вказаних осіб.
57. Суд встановив, що на підтвердження фактів домашнього насильства ОСОБА_1 надав DVD-диск, на якому містяться відеозаписи подій, копії скріншотів листування у соціальних мережах, з яких вбачається, що ОСОБА_2 неодноразово писала йому, словесно його ображала, вживаючи нецензурну лексику, погрожуючи йому та їх спільній дитині; копії скріншотів фотографій ОСОБА_1 і сина із соціальних мереж з принизливими висловлюваннями; копії платіжних інструкцій, в яких у призначенні платежу містяться лайливі слова, погрози та приниження. 
58. Дії ОСОБА_2 суд першої інстанції кваліфікував як домашнє насильство, виходячи із змісту конкретних фраз, лексики та характеру використання мовних засобів, які вона застосовує у спілкуванні (телефонних розмовах, переписці) з колишнім чоловіком та їх спільною дитиною ОСОБА_4 . Такі дії небезпідставно викликають у ОСОБА_1 побоювання за безпеку їх спільного сина ОСОБА_4 та свою безпеку, а також завдають шкоди їхньому психічному здоров`ю.
59. При цьому суд першої інстанції врахував психо-емоційний стан дитини, яка пройшла стаціонарне лікування в КНП «Обласний дошкільний заклад з надання психіатричної допомоги та реабілітації» та має ознаки страху до мами (див. пункти 27-29).
60. Враховуючи надані докази у їх сукупності та взаємозв`язку, з огляду на динаміку подій щодо застосування ОСОБА_2 фізичного та психологічного насильства до ОСОБА_1 та їх спільного малолітнього сина, зважаючи на неодноразові телефонні дзвінки, направлення образливих нецензурних повідомлень та погроз, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність обґрунтованих ризиків повторного вчинення насильства до вказаних осіб та необхідність захисту їх прав шляхом видачі обмежувального припису на строк 6 місяців.
61. Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд лише узагальнено послався на те, що докази, надані заявником в обґрунтування заявлених вимог, не вказують безумовно на вчинення ОСОБА_2 навмисного домашнього насильства, не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для особи (осіб), що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а свідчать про наявність тривалого конфлікту між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Проте суд апеляційної інстанції відповідних мотивів не навів та не спростував висновків суду першої інстанції, які ґрунтуються на встановлених обставинах справи та досліджених судом першої інстанції доказах (див. пункти 23-34).
62. Апеляційний суд як на одну із підстав для скасування рішення суду першої інстанції послався на наявність між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спору про визначення місця проживання дитини. Проте існування такого спору не виключає можливості застосування обмежувального припису при наявності фактів домашнього насильства, а тому не може бути безумовною підставою для відмови у його видачі.
63. Неправильними є висновки апеляційного суду про те, що на час перегляду справи в апеляційному суді, обставини, на які посилався заявник, вже втратили свою актуальність, оскільки з часу ухвалення оскаржуваного рішення ОСОБА_2 не спілкувалася з ОСОБА_1 та ОСОБА_7 . Такі обставини свідчать, що обмежувальний припис як встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи, - досяг своєї мети.
64. Колегія суддів погоджується з тим, що такий захід тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 є пропорційним та необхідним, у тому числі для запобігання подальшому розвитку конфлікту, для захисту здоров`я та моралі постраждалих осіб. ОСОБА_1 довів ризики, які можуть настати у разі незастосування щодо ОСОБА_2 обмежувального припису.
65. Отже, суд апеляційної інстанції, зробивши висновки про те, що між колишнім подружжям склалися неприязні стосунки, наявний тривалий конфлікт та існує цивільний спір щодо визначення місця проживання дитини, що автоматично не свідчить про застосування домашнього насильства, помилково скасував рішення суду першої інстанції та відмовив у видачі обмежувального припису.
ІХ. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
66. Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права.
67. Суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 263-265, 350-6 ЦПК забезпечив повний та всебічний розгляд справи, дійшовши обґрунтованого висновку про задоволення заяви про видачу обмежувального припису.
68. Відповідно до статті 413 ЦПК суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
69. За результатами розгляду касаційної скарги постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.
Із цих підстав,
керуючись статтями 350-6, 400, 402, 409, 413, 415, 416, 419 ЦПК, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
2. Постанову Запорізького апеляційного суду від 03 грудня 2025 року скасувати.
3. Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 липня 2025 року залишити в силі.
4. З моменту ухвалення постанови судом касаційної інстанції постанова Запорізького апеляційного суду від 03 грудня 2025 року втрачає законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: 	В. І. Крат Д. А. Гудима І. О. Дундар Є. В. Краснощоков П. І. Пархоменко