ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/34115/25 Суддя (судді) першої інстанції: Войтович І. І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді - Єгорової Н.М.,
суддів - Сорочка Є.О., Чаку Є.В.,
при секретарі - Олешко М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - державний секретар Міністерства економіки України ОСОБА_2, про визнання протиправними дій, зобов`язання утриматись від вчинення дій, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди, -
ВСТАНОВИЛА:

У липні 2025 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерство економіки, довкілля та сільського господарства України, яким просив:
- визнати протиправними дії відповідача Міністерства економіки України щодо систематичного переслідування (мобінгу) позивача ОСОБА_1 шляхом порушення та закриття без реабілітуючих підстав та заходів дисциплінарного провадження, примушування до звільнення, скорочення заробітної плати, неознайомлення з наказами про проходження державної служби, формального підходу у проведенні оцінювання результатів службової діяльності та плануванні кар`єри, дискримінації щодо підвищення кваліфікації, ігнорування права на відпочинок, виключення з виробничих процесів, ненадання завдань та доручень для виконання, ненадання необхідної для виконання посадових обов`язків інформації;
- зобов`язати відповідача Міністерство економіки України утриматись від подальших дій, що мають ознаки мобінгу та можуть порушити трудові права позивача ОСОБА_1 ;
- зобов`язати відповідача Міністерство економіки України провести внутрішнє службове розслідування з метою виявлення осіб, причетних до вчинення порушень прав позивача ОСОБА_1 при ініціюванні порушення та закриття без реабілітуючих підстав та заходів дисциплінарного провадження згідно з Наказом №130-K та Наказом №303-К та надати суду результати такого розслідування;
- визнати протиправною безпідставну відмову Міністерства економіки України у наданні позивачу ОСОБА_1 щорічної та додаткової відпусток, що порушує його право на відпочинок, гарантоване статтями 45 Конституції України, 57-59 Закону України "Про державну службу";
- стягнути з Міністерства економіки України на користь позивача ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди у розмірі 300 000 (триста тисяч) гривень за заподіяні моральні страждання, спричинені систематичним переслідуванням (мобінгом) позивача ОСОБА_1 шляхом порушення та закриття без реабілітуючих підстав та заходів дисциплінарного провадження, примушування до звільнення, скорочення заробітної плати, не ознайомлення з наказами про проходження державної служби, формальний підхід у проведенні оцінювання результатів службової діяльності та плануванні кар`єри, дискримінацію щодо підвищення кваліфікації, ігнорування прав на відпочинок, виключення з виробничих процесів, ненадання завдань та доручень для виконання, ненадання необхідної для виконання посадових обов`язків інформації.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2025 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 .
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, не досліджено належним чином доводи позивача, не залучено до участі у справі третю особу, висновки суду не відповідають встановленим обставинам.
Апелянт зазначив про те, що в позовній заяві навів одинадцять епізодів прояву мобінгу (цькування) відповідачем та/або його посадовими особами відносно нього та докази того, що такі дії вчинені умисно, з метою припинення позивачем трудових правовідносин.
Звернув увагу суду на те, що відповідач станом на 04 липня 2025 року (дата подання позовної заяви) та 10 грудня 2025 року (дата подання апеляційної скарги) не провів співбесіду з позивачем, не призначив його на посаду, не відмовив в призначенні на посаду, не надав письмового обґрунтування відмови у призначенні на посаду, не надав будь-яких мотивів або підстав, у тому числі які стосуються кваліфікації чи професійних якостей працівника або інших підстав для відмови. Крім того, відповідач не повідомив позивача про своє рішення щодо погодження заяви на призначення на посаду директора департаменту праці Мінекономіки від 13 березня 2024 року №37, натомість просто ігнорував його шляхом виключення з усіх робочих процесів, видалив з усіх робочих чатів, не надавав жодних доручень, не доводив робочу інформацію, не запрошував на робочі наради, не направляв на підвищення кваліфікації державного службовця, чим здійснював мобінг (цькування) з метою припинення ним трудових прав та обов`язків.
Додатково зазначив про те, що державним секретарем Мінекономіки ОСОБА_2 у відношенні до позивача було попущено наступні порушення:
- безпідставне позбавлення частини виплат (премія та інших заохочень);
- створення напруженої, ворожої, образливої атмосфери у тому числі, що змушує недооцінювати свою професійну придатність, безпідставне негативне виокремлення працівника з колективу або його ізоляція;
- порушення безперешкодного ознайомлення з документами про проходження державної служби;
- відмова у продовженні електронного цифрового підпису (ЕЦП/КЕП), безпідставне негативне виокремлення працівника з колективу або його ізоляція;
- нерівність можливостей для навчання та кар`єрного росту;
- формальний підхід до оцінювання результатів службової діяльності і до визначення завдань і ключових показників позивача, порушення його прав на планування кар`єри неналежне виконання державним секретарем ОСОБА_2 обов`язків встановлених п. 7 ч. 2 ст. 63 Закону України "Про державну службу";
- порушення законодавства у сфері державної служби по відношенню до позивача у вигляді дій (бездіяльності) спрямованих на приниження честі та гідності працівника, його ділової репутації, у тому числі з метою набуття, зміни або припинення ним трудових прав та обов`язків;
- порушення права на відпочинок;
- відсутність реабілітуючих підстав та заходів при закритті дисциплінарного провадження, яке по відношенню до позивача завершилось накладенням стягнення; 
- виключення позивача з виробничих процесів, ненадання завдань та доручень для виконання;
- ненадання відповідачем необхідної позивачу для виконання посадових обов`язків інформації. 
Також наголосив, що в результаті мобінгу (цькування) з боку відповідача, позивач зазнав моральних страждань, погіршення стану здоров`я, порушення соціальних гарантій та його прав, як сумлінного державного службовця та законослухняного громадянина України, що призвело до втрати нормальних життєвих зв`язків, що потребує додаткових зусиль для організації свого життя та свідчить про обґрунтованість вимог про компенсацію моральної шкоди.
Звернув увагу суду на те, що судом першої інстанції помилково звужено предмет доказування, а також не враховано відсутність доказів на спростування видалення позивача з робочого чату WhatsApp. Крім того, суд першої інстанції неправильно застосував п. 1 ч. 2 ст. 55 Закону України "Про державну службу", ст. 77 КАС України, ст. 2-2 КЗпП України та н езалучив Національне агентство з питань запобігання корупції до участі у справі в якості третьої особи.
Відповідач подав до суду відзив, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, оскільки Мінекономіки не вчинено жодних дій відносно позивача, які б підпадали під ознаки мобінгу.
Додатково зазначив про те, що позивач був обізнаний зі зміною структури апарату Мінекономіки та правову відсутність виконання ним повноважень відповідно до посадової інструкції. Крім того, виплата премій як заходу заохочення є правом роботодавця, не має обов`язкового характеру та залежить від особистого внеску державного службовця в загальний результат роботи державного органу. 
Звернув увагу суду на те, що у результаті виконання завдань за 2024 рік позивач отримав оцінку "позитивну", середній бал "3", у зв`язку з чим були відсутні підстави для виплати премії за результатами щорічного оцінювання. 
Також зазначив про те, що позивачу надавалась частина основної оплачуваної відпустки з виплатою грошової допомоги відповідно до графіку відпусток працівників Міністерства на 2025 рік, водночас подаючи заяву про відпустку поза межами затверджених графіків позивач усвідомлював можливість відмови у її наданні. 
У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу від державного секретаря Міністерства економіки України ОСОБА_2 не надійшло.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, наказом Міністерства соціальної політики України від 23 квітня 2019 року №466-к ОСОБА_1 з 02 травня 2019 року призначено на посаду керівника експертної групи з питань охорони, безпеки та гігієни праці директорату норм та стандартів гідної праці, як переможця конкурсу, з встановленням випробувального терміну.
Наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 17 січня 2020 року №166-к ОСОБА_1 призначено на посаду керівника експертної групи з питань охорони, безпеки та гігієни праці директорату норм та стандартів гідної праці Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України з 17 січня 2020 року за переведенням з Міністерства соціальної політики України.
Наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 14 грудня 2020 року №1861-к ОСОБА_1 призначено на посаду керівника експертної групи з питань охорони, безпеки та гігієни праці директорату розвитку ринку праці та умов оплати праці Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України з 15 грудня 2020 року у зв`язку із зміною структури та штатного розпису Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2021 року №504 Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України перейменовано на Міністерство економіки України. 
Наказом Міністерства економіки України від 09 вересня 2022 року №1022-к ОСОБА_1 призначено на посаду керівника експертної групи з питань умов праці та безпеки і здоров`я працівників директорату праці та зайнятості Міністерства економіки України з 26 вересня 2022 року у зв`язку із зміною структури та штатного розпису Міністерства економіки України.
Наказом Міністерства економіки України від 28 березня 2023 року №434-к ОСОБА_1 звільнено 28 березня 2023 року з посади керівника експертної групи з питань умов праці та безпеки і здоров`я працівників директорату праці та зайнятості Міністерства економіки України за угодою сторін, ч. 2 ст. 86 Закону України "Про державну службу".
Наказом Міністерства економіки України від 29 березня 2023 року №435-к ОСОБА_1 призначений з 29 березня 2023 року на посаду директора департаменту праці та зайнятості Міністерства економіки України до призначення на цю посаду переможця конкурсу, але не більше ніж 12 місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану.
Згідно з листом Мінекономіки від 31 січня 2025 року №5102-16/10635-09 розпорядженням Центрального управління Служби безпеки України від 11 червня 2024 року №177д ОСОБА_1 , директору департаменту праці та зайнятості Міністерства економіки України надано допуск до державної таємниці. Крім того, вказаним листом повідомлено про те, що відповідно до наказу Мінекономіки від 30 січня 2024 року №2704 "Про внесення змін до структури апарату Міністерства економіки України" були внесені зміни до номенклатури посад працівників Мінекономіки, перебування на яких потребує оформлення допуску та надання доступу до державної таємниці, зокрема щодо виключення посади директора департаменту праці та зайнятості.
Наказом Міністерства економіки України від 26 серпня 2024 року №51д-дск, відповідно до абз. 1 п. 77 Порядку організації та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року №939 (далі - Порядок) припинено доступ до державної таємниці ОСОБА_1 .
Згідно з наказом Мінекономіки від 30 січня 2024 року №2704 департамент праці та зайнятості виключено із структури Мінекономіки та утворено два нових департаменти: департамент праці та департамент зайнятості.
Відповідно до штатного розпису Мінекономіки, введеного в дію наказом Мінекономіки від 08 березня 2024 року №12-Б "Про введення в дію змін до штатного розпису апарату Міністерства економіки України на 2024 рік" посада директора департаменту праці та зайнятості, яку займав ОСОБА_1 - ліквідована.
Наказом Мінекономіки від 24 квітня 2024 року №10371 "Про затвердження положень про деякі самостійні структурні підрозділи" затверджено положення про департамент праці та про департамент зайнятості, а також визнано такими, що втратили чинність: наказ Мінекономіки від 21 червня 2023 року №6063 "Про затвердження Положення про департамент праці та зайнятості"; наказ Мінекономіки від 11 грудня 2023 року №19136 "Про внесення зміни до підпункту 2 розділу 2 Положення про департамент праці та зайнятості".
Також судом першої інстанції встановлено, що Мінекономіки 13 березня 2024 року запропоновано позивачу очолити департамент праці у зв`язку з чим останній створив в Системі електронного документообігу "АСКОД" заяву на призначення на посаду директора департаменту праці Міністерства економіки України від 13 березня 2024 року №37, яка погоджена 13 березня 2024 року заступником Міністра економіки України ОСОБА_4 та керівником державним секретарем Міністерства економіки України ОСОБА_2 
Мінекономіки направлено лист до Національного агентства з питань запобігання корупції від 21 березня 2024 року №2201-16/21065-03 щодо проведення спеціальної перевірки ОСОБА_1 .
Національне агентство з питань запобігання корупції листом від 20 березня 2025 року №49-01/24222-25 направило Мінекономіки інформацію про результати спеціальної перевірки стосовно ОСОБА_1 .
Згідно з інформаційною довідкою НАЗК від 06 червня 2025 року №1823212 відсутні корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення ОСОБА_1 .
Як вказує позивач, з серпня 2024 року його видалено зі створеного у месенджері WhatsApp робочої групи з підготовки пропозицій до проекту Трудового кодексу України, з чату, створеному у месенджері WhatsApp робочої групи керівників самостійних структурних підрозділів Міністерства економіки України "Мінекономіки", припинено залучення до участі/проведення робочих нарад на виконання доручення Прем`єр-міністра України Д. Шмигаля від 04 квітня 2023 року №10013/0/1-23 щодо проведення щотижневих засідань Міжвідомчої робочої групи з питань погашення заборгованості із заробітної плати (грошового забезпечення) за результатами вжитих заходів щодо скорочення заборгованості із виплати заробітної плати і недопущення її виникнення у подальшому на підприємствах-боржниках).
18 вересня 2024 року листом №4705-12/761 позивач подавав власну кандидатуру щодо участі у навчальній програмі з підвищення рівня володіння англійською мовою "British Euro-Atlantic Language Training Programme".
У жовтні 2024 року державний секретар ОСОБА_2 відмовив у підписанні заяви позивача для надавача електронних довірчих послуг (центру ключів) для виготовлення з метою службового використання електронного цифрового підпису (кваліфікованого електронного підпису) (ЕЦП/КЕП), як посадової особи-директора департаменту праці та зайнятості Міністерства економіки України, у зв`язку з завершенням строку дії раніше наданого (на попередній період) ЕЦП/КЕП позивача.
22 січня 2025 року ОСОБА_1 ознайомлено з попередженням про наступне звільнення.
11 лютого 2025 року ОСОБА_1 написав і направив на розгляд державному секретарю ОСОБА_2 дві заяви про надання відпустки: 
1) на частину щорічної відпустки з 24 лютого 2025 року строком на 26 календарних днів з виплатою грошової допомоги (до 21 березня 2025 року);
2) додаткову відпустку за стаж державної служби строком на 1 календарний день 21 лютого 2025 року.
Наказом Міністерства економіки України від 20 лютого 2025 року №130-К, відповідно до ст.ст. 68 та 72 Закону України "Про державну службу" з метою визначення ступеня вини, характеру і тяжкості дисциплінарного проступку порушено дисциплінарне провадження відносно ОСОБА_1 та відсторонено від виконання посадових обов`язків на час здійснення дисциплінарного провадження.
Підставою для видання наказу зазначено доповідні записки директора департаменту цифрового розвитку та електронних сервісів ОСОБА_3 від 20 лютого 2025 року №4001-05/62, від 20 лютого 2025 року №4001-05/64 про несанкціоновану зміну порядку погодження проектів кадрових наказів ОСОБА_1 , щодо відпусток.
Наказом Міністерства економіки України від 24 лютого 2025 року №135-К "Про звільнення ОСОБА_1 " позивача звільнено за п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу" у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису без скорочення чисельності або штату державних службовців, який вносились зміни в частині дати звільнення у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю позивача.
Відповідач листом від 25 лютого 2025 року №2205-17/17572-09 відмовив позивачу у наданні щорічної основної і додаткової відпусток, зазначивши про те, що новий термін надання відпустки у разі її перенесення встановлюється за згодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом. Надання невикористаної частини відпустки одразу після закінчення дії причин, які її перервали (зокрема тимчасова непрацездатність), можливе лише у випадку, коли такі причини настали під час використання відпустки. 
Також судом першої інстанції встановлено, що позивач з 21 лютого 2025 року по 28 лютого 2025 року та з 01 березня 2025 року по 31 березня 2025 року перебував на лікарняному у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.
Наказом Мінекономіки від 14 квітня 2025 року №303-к закрито дисциплінарне провадження відносно ОСОБА_1 , оскільки його дії не порушили мету та завдання, для яких був розроблений проект наказу. Відсутні докази того, що його дії призвели до фактичної перешкоди у виконанні службових завдань або унеможливили своєчасне прийняття наказу. Скеровано подання про звільнення.
Позивач направив на розгляд державному секретарю Міністерства економіки України ОСОБА_2 службову записку від 15 травня 2025 року №4705-12/9 наступного змісту: "У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю протягом березня 2025 року, засвідченої у встановленому порядку (п. 1 частини другої статті 11 Закону України "Про відпустки"), на період якого була запланована основна відпустка з виплатою грошової допомоги, прошу перенести строки надання відпустки директора департаменту праці та зайнятості ОСОБА_1, яка була запланована графіком відпусток працівників Міністерства на 2025 рік, затвердженого наказом Мінекономіки від 31 грудня 2024 року №1028-к "Про затвердження графіку відпусток працівників Міністерства на 2025 рік". Прошу внести відповідні зміни до графіку відпусток працівників Міністерства на 2025 рік згідно доданих у таблиці змін до графіку надання у 2025 році відпусток…", згідно з ОСОБА_1 запропонована зміна строків надання основної відпустки з виплатою грошової допомоги в період з 12 червня 2025 року до 05 липня 2025 року відповідно до примітки: "Зміни до строків надання відпустки, яка запланована на березень та липень 2025 року" та зміна строків надання додаткової відпустки в період з 07 липня 2025 року до 09 липня 2025 року відповідно до примітки: "Зміни до строків надання відпустки, яка запланована на грудень 2025 року".
Вважаючи дії Міністерства економіки України такими, що мають ознаки мобінгу позивач звернувся до суду з позовом.
Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність заявленої позивачем недобросовісної та протиправної поведінки відповідача, що полягала у суттєвому свідомому порушенні законодавства у сфері державної служби по відношенню до позивача, спричинила значні моральні страждання, що позивач розглядає як мобінг (цькування). Крім того, судом не встановлено, а позивачем не доведено наявність систематичного застосування відповідачем щодо позивача мобінгу (цькування) відмовою у наданні запитуваних відпусток через перенесення таких у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю враховуючи відсутність факту перебування позивача в періоді відпустки на лікарняному.
Також суд зазначив про те, що факт порушення дисциплінарного провадження свідчить лише про здійснення перевірки виявлених ознак дисциплінарного проступку, які потребують детального дослідження на предмет їх спростування або підтвердження. Не надання доручень та завдань до виконання позивачем з початку 2025 року не є доказом мобінгу (цькування), а є свідченням відсутності таких завдань та доручень для позивача в силу не зайняття ним посади для якої вимагаються та покладаються завдання які заявляє позивач. Відповідно доводи позивача щодо систематичного застосування щодо нього мобінгу (цькування), спричинення моральних страждань судом не встановлено, позивачем належними та достатніми доказами не підтверджено.
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначені Законом України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року №889-VIII.
Згідно з ст. 1 Закону України "Про державну службу" державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави. Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
Закон України "Про державну службу" не містить визначення поняття "мобінг", не встановлює механізму його виявлення, попередження чи реагування на відповідні прояви.
11 грудня 2022 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання та протидії мобінгу (цькуванню)", яким доповнено Кодекс законів про працю України ст. 2-2, відповідно до якої мобінг (цькування) - систематичні (повторювані) тривалі умисні дії або бездіяльність роботодавця, окремих працівників або групи працівників трудового колективу, які спрямовані на приниження честі та гідності працівника, його ділової репутації, у тому числі з метою набуття, зміни або припинення ним трудових прав та обов`язків, що проявляються у формі психологічного та/або економічного тиску, зокрема із застосуванням засобів електронних комунікацій, створення стосовно працівника напруженої, ворожої, образливої атмосфери, у тому числі такої, що змушує його недооцінювати свою професійну придатність.
Формами психологічного та економічного тиску, зокрема, є: створення стосовно працівника напруженої, ворожої, образливої атмосфери (погрози, висміювання, наклепи, зневажливі зауваження, поведінка загрозливого, залякуючого, принизливого характеру та інші способи виведення працівника із психологічної рівноваги); безпідставне негативне виокремлення працівника з колективу або його ізоляція (не запрошення на зустрічі і наради, в яких працівник, відповідно до локальних нормативних актів та організаційно-розпорядчих актів має брати участь, перешкоджання виконанню ним своєї трудової функції, недопущення працівника на робоче місце, перенесення робочого місця в непристосовані для цього виду роботи місця); нерівність можливостей для навчання та кар`єрного росту; нерівна оплата за працю рівної цінності, яка виконується працівниками однакової кваліфікації; безпідставне позбавлення працівника частини виплат (премій, бонусів та інших заохочень); необґрунтований нерівномірний розподіл роботодавцем навантаження і завдань між працівниками з однаковою кваліфікацією та продуктивністю праці, які виконують рівноцінну роботу.
Вимоги роботодавця щодо належного виконання працівником трудових обов`язків, зміна робочого місця, посади працівника або розміру оплати праці в порядку, встановленому законодавством, колективним або трудовим договором, не вважаються мобінгом (цькуванням).
Особи, які вважають, що вони зазнали мобінгу (цькування), мають право звернутися із скаргою до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та/або до суду.
Відповідно до абз. 8 ч. 1 ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України: правовий захист від мобінгу (цькування), дискримінації, упередженого ставлення у сфері праці, захист честі та гідності працівника під час здійснення ним трудової діяльності, а також забезпечення особам, які зазнали таких дій та/або бездіяльності, права на звернення до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та до суду щодо визнання таких фактів та їх усунення (без припинення працівником трудової діяльності на період розгляду скарги, провадження у справі), а також відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок таких дій та/або бездіяльності, на підставі судового рішення, що набрало законної сили.
Згідно з ч. 4 ст. 2-2 КЗпП України вчинення мобінгу (цькування) заборонено.
Частиною 5 ст. 2-2 КЗпП України встановлено, що особи, які вважають, що вони зазнали мобінгу (цькування), мають право звернутися із скаргою до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та/або до суду.
Відповідно до ст. 140 КЗпП України трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохоченням за сумлінну працю. У необхідних випадках заходи дисциплінарного впливу застосовуються стосовно окремих несумлінних працівників.
Згідно з ст. 141 КЗпП України роботодавець повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, здійснювати заходи щодо запобігання та протидії мобінгу (цькуванню), уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту.
Відповідно до ч. 2 ст. 158 КЗпП України роботодавець зобов`язаний вживати заходів для забезпечення безпеки і захисту фізичного та психічного здоров`я працівників, здійснювати профілактику ризиків та напруги на робочому місці, проводити інформаційні, навчальні та організаційні заходи щодо запобігання та протидії мобінгу (цькуванню).
Згідно з п. 1 Положення про Міністерство економіки України, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року №459 (зі змінами) (далі - Положення про Міністерство) (діючого на час виникнення спірних правовідносин), Міністерство економіки України (Мінекономіки) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.
Мінекономіки є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує: формування та реалізує державну політику у сфері праці, зайнятості населення, трудової міграції, трудових відносин, соціального діалогу; формування та реалізацію державної політики у сфері промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами, здійснення державного гірничого нагляду, здійснення державного нагляду та контролю за додержанням вимог законодавства про працю та зайнятість населення.
Згідно з ч. 4 ст. 10 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" від 17 березня 2011 року №3166-VI (далі - Закон №3166) Державний секретар Міністерства економіки України відповідно до покладених на нього завдань: 1) організовує роботу апарату міністерства; 2) забезпечує підготовку пропозицій щодо виконання завдань міністерства та подає їх на розгляд міністру; 3) організовує та контролює виконання апаратом міністерства Конституції та законів України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, наказів міністерства та доручень міністра, його першого заступника та заступників, звітує про їх виконання; 4) готує та подає міністру для затвердження плани роботи міністерства, звітує про їх виконання; 5) забезпечує реалізацію державної політики стосовно державної таємниці, контроль за її збереженням в апараті міністерства; 6) у межах своїх повноважень запитує та одержує в установленому порядку від державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій в Україні та за її межами безоплатно інформацію, документи і матеріали, а від органів державної статистики - статистичну інформацію, необхідну для виконання покладених на міністерство завдань; 7) за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної бюджетної політики, затверджує штатний розпис та кошторис міністерства; 8) призначає на посади та звільняє з посад у порядку, передбаченому законодавством про державну службу, державних службовців апарату міністерства, укладає та розриває з ними контракти про проходження державної служби у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України, присвоює їм ранги державних службовців, приймає рішення щодо їх заохочення та притягнення до дисциплінарної відповідальності; 9) приймає на роботу та звільняє з роботи у порядку, передбаченому законодавством про працю, працівників апарату міністерства, приймає рішення щодо їх заохочення, притягнення до дисциплінарної відповідальності; 10) призначає на посади керівників територіальних органів міністерства та їх заступників і звільняє їх з посад; 11) погоджує у передбачених законом випадках призначення на посади та звільнення з посад керівників відповідних структурних підрозділів обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій; 14) забезпечує в установленому порядку організацію підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації державних службовців та інших працівників міністерства; 15) представляє міністерство як юридичну особу в цивільно-правових відносинах; 16) у межах повноважень, передбачених законом, дає обов`язкові для виконання державними службовцями та іншими працівниками міністерства доручення; 17) з питань, що належать до його повноважень, видає накази організаційно - розпорядчого характеру та контролює їх виконання; 18) вносить подання щодо представлення в установленому порядку державних службовців та інших працівників апарату міністерства, його територіальних органів до відзначення державними нагородами України.
Перелік вказаних вище завдань державного секретаря Міністерства економіки України також підтверджується затвердженими у Додатку №2 Наказу Міністерства економіки України від 07 серпня 2023 року №10448 "Про розподіл обов`язків між Першим віце-прем`єр-міністром України - Міністром економіки України, першим заступником Міністра, заступниками Міністра, заступником Міністра - торговим представником України та заступником Міністра з питань цифрового розвитку, цифрових трансформацій і цифровізації та встановлення питань, що належать до компетенції державного секретаря Міністерства економіки України" (далі - Наказ №10448) (зі змінами, внесеними Наказом Міністерства економіки України від 08 лютого 2024 року №3529 "Про внесення змін до наказу Міністерства економіки України від 07 серпня 2023 року №10448").
Згідно з Додатком №2 наказу №10448 (зі змінами), до компетенції державного секретаря Міністерства економіки України належать завдання, визначені Законом України "Про державну службу", Законом №3166 та Постановою Кабінету Міністрів України від 05 квітня 2017 року № 243 "Деякі питання реалізації Закону України "Про державну службу".
Також Додатком №2 Наказу №10448 (зі змінами) затверджено перелік структурних підрозділів, щодо яких державний секретар здійснює координацію та контроль роботи з метою забезпечення діяльності Міністерства економіки України, стабільності та наступності в його роботі, організації поточної роботи, пов`язаної із здійсненням повноважень Міністерства економіки України, а також для забезпечення виконання покладених на нього завдань.
Зокрема державний секретар здійснює координацію та контроль роботи: департаменту управління персоналом; юридичного департаменту; департаменту фінансово-господарської діяльності; департаменту документообігу та контролю; департаменту з управління об`єктами державної власності; управління режимно-секретної роботи; управління внутрішнього аудиту; відділу мобілізаційної підготовки та цивільного захисту; відділу взаємодії з органами державної влади; відділу запобігання корупційної діяльності; сектору організації внутрішнього контролю; сектору організаційно-аналітичного забезпечення роботи державного секретаря міністерства.
В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає про те, що державним секретарем Мінекономіки безпідставно позбавлено його частини виплат, а саме премії та інших заохочень. 
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про оплату праці" 24 березня 1995 року №108/95-ВР заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.
Структуру заробітної плати згідно з ст. 2 Закону України "Про оплату праці" становлять: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати.
Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про державну службу" державний службовець має право на оплату праці залежно від займаної посади, результатів службової діяльності, стажу державної служби, рангу та умов контракту про проходження державної служби (у разі укладення).
Відповідно до ч.ч. 1 - 3 ст. 50 Закону України "Про державну службу" держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.
Заробітна плата державного службовця складається з: 1) посадового окладу; 2) надбавки за вислугу років; 3) надбавки за ранг державного службовця; 6) премії (у разі встановлення).
За результатами роботи та щорічного оцінювання службової діяльності державним службовцям можуть встановлюватися премії. До премій державного службовця належать: 1) премія за результатами щорічного оцінювання службової діяльності; 2) місячна або квартальна премія відповідно до особистого внеску державного службовця в загальний результат роботи державного органу; 3) місячна або квартальна премія за належне виконання умов контракту про проходження державної служби (у разі укладення).
При цьому загальний розмір премій, передбачених пунктом 2 цієї частини, які може отримати державний службовець за рік, не може перевищувати 30 відсотків фонду його посадового окладу за рік.
Відповідно до абз. 8 п. 14 розділу IX Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" керівник державної служби в межах економії фонду оплати праці має право встановлювати державним службовцям додаткові стимулюючі виплати відповідно до Положення про застосування стимулюючих виплат (затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2017 року № 15).
Відповідно до п. 5 Положення про застосування стимулюючих виплат надбавка за інтенсивність праці встановлюється державним службовцям з урахуванням таких критеріїв:
1) якість і складність підготовлених документів;
2) терміновість виконання завдань, опрацювання та підготовки документів;
3) ініціативність у роботі.
Як вбачається з наявних у справі розрахункових листів розмір заробітної плати ОСОБА_1 у період його перебування на посаді директора департаменту праці і зайнятості становив: 
- березень 2023 року розмір заробітної плати становив - 30 498,7 грн. (посадовий оклад - 27 430,0 грн., надбавка за ранг - 600,0 грн., надбавка за вислугу років - 2 468,7 грн.);
- березень 2024 року розмір заробітної плати становив - 76 944,12 грн. (посадовий оклад - 70 689,0 грн., надбавка за ранг - 600,0 грн., надбавка за вислугу років - 5 655,12 грн.);
- березень 2025 року розмір заробітної плати становив - 78 357,90 грн. (посадовий оклад - 70 689,0 грн., надбавка за ранг - 600,0 грн., надбавка за вислугу років - 7 068,90 грн.).
Отже, заробітна плата позивача у період перебування на посаді директора департаменту праці і зайнятості включала в себе всі обовязкові складові визначені Законом України "Про державну службу".
Відповідно до правової позиції Верховного Суду викладеної в постанові від 19 вересня 2024 року у справі №300/345/23 вирішення питання про те, чи наявні підстави для встановлення надбавок за інтенсивність праці та за виконання особливо важливої роботи, а також визначення їх розміру (з урахуванням встановлених меж) загалом лежить у площині дискреційних повноважень відповідного керівника. Керівник має самостійно визначитися чи є підстави для встановлення надбавок, а встановивши їх, може у тому ж порядку скасувати або зменшити їх розмір, якщо на наявність підстав для цього вказуватимуть результати роботи працівника.
Відповідно до абз 2 п. 4 ст. 52 Закону України "Про державну службу" встановлення премій державним службовцям здійснюється керівником державної служби залежно від особистого внеску державного службовця в загальний результат роботи державного органу відповідно до затвердженого ним Положення про преміювання у відповідному державному органі, погодженого з виборним органом первинної профспілкової організації (за наявності).
Пунктом 2.3 Положення про встановлення надбавок та преміювання працівників апарату Мінекономіки, затвердженого наказом Мінекономіки від 01 липня 2014 року № 761 визначено, що преміювання працівників апарату Мінекономіки за результатами роботи може здійснюватися щомісяця за умови прийняття державним секретарем або особою, яка виконує його обов`язки, відповідного рішення в межах наявної економії фонду оплати праці.
Відповідно до абз. 4 п. 2.3 Положення про встановлення надбавок та преміювання працівників апарату Мінекономіки преміювання державного службовця Мінекономіки здійснюється залежно від його особистого внеску в загальний результат роботи Мінекономіки з урахуванням відповідних критеріїв, а саме: ініціативність у роботі, складність та якість виконаних завдань, визначених положеннями про Мінекономіки, самостійний структурний підрозділ, у якому працює працівник, його посадовою інструкцією, а також дорученнями керівництва та безпосереднього керівника, терміновість виконання завдань, виконання додаткового обсягу завдань (участь у провадженні національних реформ, роботі комісій, робочих груп тощо), дотримання службової дисципліни.
Частиною 9 ст. 44 Закону України "Про державну службу" визначено, що державні службовці, які отримали відмінні оцінки за результатами оцінювання службової діяльності, підлягають преміюванню відповідно до цього Закону. 
Пунктом 2 Порядку проведення оцінювання результатів службової діяльності державних службовців, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2017 року №640 (далі - Порядок №640) визначено, що метою оцінювання є визначення якості виконання державним службовцем поставлених завдань, а також прийняття рішення щодо його преміювання, планування службової кар`єри.
Пунктом 17 Порядку № 640 встановлено, що наказ (розпорядження) керівника державної служби у відповідному державному органі про преміювання державних службовців, які займають посади державної служби категорії "А", "Б" і "В" та отримали відмінні оцінки за результатами оцінювання, видається на підставі затвердженого висновку (висновків). 
Згідно з ч. 5 ст. 44 Закону України "Про державну службу" за результатами оцінювання службової діяльності державного службовця йому виставляється негативна, позитивна або відмінна оцінка з її обґрунтуванням.
Абзацом 2 ч. 4 ст. 44 Закону України "Про державну службу" визначено, що висновок щодо результатів оцінювання службової діяльності затверджується наказом (розпорядженням) суб`єкта призначення.
Згідно з п. 41 Порядку №640 висновок щодо оцінювання результатів службової діяльності державних службовців, які займають посади державної служби категорій "Б" і "В", в якому виставляється негативна, позитивна або відмінна оцінка, за формою згідно з додатком 6 затверджується наказом (розпорядженням) суб`єкта призначення.
Як встановлено судом першої інстанції за результатами виконання завдань за 2023 рік ОСОБА_1 отримано оцінку "позитивна", середній бал " 3,5".
Наказом Мінекономіки від 11 грудня 2023 року № 1203-К затверджено висновок щодо оцінювання результатів службової діяльності за 2023 рік державних службовців Міністерства економіки України, які займають посади державної служби категорій "Б" і "В".
За результатами виконання завдань ОСОБА_1 за 2024 рік позивачу виставлена оцінка - "позитивна", середній бал " 3", з результатами оцінювання він ознайомився 06 грудня 2024 року, про що свідчить відповідний підпис. 
Наказом Мінекономіки від 06 грудня 2024 року №930-К затверджено висновок щодо оцінювання результатів службової діяльності за 2024 рік державних службовців Міністерства економіки України, які займають посади державної служби категорій "Б" і "В".
Разом з тим, позивач не скористався правом на висловлення зауважень чи заперечень до вищезазначених результатів оцінювання.
Отже, відсутність встановлення позивачу премії під час перебування ним на посаді директора департаменту праці і зайнятості у 2023 та у 2024 роках за результатами оцінювання службової діяльності державного службовця пов`язана виключна з результатами такого оцінювання.
Посилання апелянта на результати його роботи та позитивну характеристику, не можуть слугувати беззаперечною підставою для встановлення премії роботодавцем, оскільки відповідно до правової позиції Верховного Суду викладеної у постанові від 25 червня 2025 року у справі №201/10658/23, виплата премій, як заходу заохочення є правом роботодавця і вона не має обов`язкового характеру.
Також, судом першої встановлено, що наказом Мінекономіки від 30 січня 2024 року №2704 "Про внесення змін до структури апарату Міністерства економіки України" внесені зміни до структури Міністерства, зокрема департамент праці та зайнятості, в якому позивач обіймав посаду директора виключено із структури Мінекономіки та утворено два нових департаменти: департамент праці та департамент зайнятості.
Відповідно до штатного розпису Мінекономіки, введеного в дію наказом Мінекономіки від 08 березня 2024 року №12-Б "Про введення в дію змін до штатного розпису апарату Міністерства економіки України на 2024 рік", посада директора департаменту праці та зайнятості, яку займав ОСОБА_1 - ліквідована.
Наказом Мінекономіки від 24 квітня 2024 року №10371 "Про затвердження положень про деякі самостійні структурні підрозділи" затверджено положення про департамент праці та про департамент зайнятості, а також визнано такими, що втратили чинність: наказ Мінекономіки від 21 червня 2023 року №6063 "Про затвердження Положення про департамент праці та зайнятості"; наказ Мінекономіки від 11 грудня 2023 року №19136 "Про внесення зміни до пп. 2 розділу 2 Положення про департамент праці та зайнятості".
Доводи апелянта щодо протиправності дій відповідача у зв`язку з невстановленням премії з серпня 2024 року та встановлення її у попередніх періодах, а також посилання на лист відповідача від 08 березня 2025 року №4704-05/21225-09 щодо кількості розроблених проектів нормативно-правових актів та протоколи робочих нарад за 2024 рік, не спростовують висновків суду першої інстанції. 
Крім того, судом першої інстанції встановлено тривале перебування позивача на лікарняному у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю а саме:
- з 21 лютого 2025 року по 28 лютого 2025 року (лист непрацездатності від 21 лютого 2025 року №15997911-2029725671-1);
- з 01 березня 2025 року по 14 березня 2025 року (лист непрацездатності від 01 березня 2025 року №15997911-2029985415-1);
- з 15 березня 2025 року по 21 березня 2025 року (лист непрацездатності від 15 березня 2025 року №15997911-2030575145-1);
- з 22 березня 2025 року по 31 березня 2025 року (лист непрацездатності від 22 березня 2025 року №15997911-2030783980-1);
- з 01 квітня 2025 року по 10 квітня 2025 року (лист непрацездатності від 01 квітня 2025 року № 5997911-2031028884-1);
- з 21 квітня 2025 по 30 квітня 2025 року (лист непрацездатності від 21 квітня 2025 року №15997911-2031499202-1);
- з 01 травня 2025 року по 09 травня 2025 року (лист непрацездатності від 01 травня 2025 року №15997911-2031787816-1);
- з 10 травня 2025 року по 12 травня 2025 року (лист непрацездатності від 10 травня 2025 року №15997911-2031979341-1);
- з 13 червня 2025 року по 18 червня 2025 року (лист непрацездатності від 13 червня 2025 року №17660181-2032727112-1);
- з 19 червня 2025 року по 23 червня 2025 року (лист непрацездатності від 18 червня 2025 року №17660181-2032813822-1);
- з 24 червня 2025 року по 27 червня 2025 року (лист непрацездатності від 24 червня 2025 року №17660181-2032895193-1);
- з 28 червня 2025 року по 02 липня 2025 року (лист непрацездатності від 28 червня 2025 року №17660181-2033002919-1);
- з 01 липня 2025 року по 04 липня 2025 року (лист непрацездатності від 01 липня 2025 року №17854374-2033078515-1);
- з 05 липня 2025 року по 25 липня 2025 року (лист непрацездатності від 05 липня 2025 року №17854374-2033120918-1);
- з 25 серпня 2025 року по 29 серпня 2025 року (лист непрацездатності від 25 серпня 2025 року №18479187-2034198199-1);
- з 05 вересня 2025 року по 09 вересня 2025 року (лист непрацездатності від 05 вересня 2025 року №18589283-2034392317-1);
- з 10 вересня 2025 року по 12 вересня 2025 року (лист непрацездатності від 10 вересня 2025 року №18589283-2034476019-1).
Таким чином, доводи апелянта про недобросовісність поведінки відповідача та безпідставне позбавленні його частини виплат (премій та інших заохочень) є необґрунтованими.
Щодо доводів апелянта про створення відповідачем стосовно нього напруженої, ворожої, образливої атмосфери, у тому числі такої, що змушує його недооцінювати свою професійну придатність, безпідставне негативне виокремлення працівника з колективу або його ізоляції, колегія суддів зазначає наступне.
В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає про те, що судом першої інстанції не досліджено обставини видалення його з робочих чатів, зокрема заступником міністра економіки ОСОБА_4 з чату, створеному у месенджері WhatsApp робочої групи з підготовки пропозицій до проекту Трудового кодексу України, в якій він був секретарем, а також не дослідив наявність чи відсутність зміни до наказів від 28 вересня 2023 року №14507 та від 11 жовтня 2023 року №15222 про склад робочої групи з підготовки пропозицій до проекту Трудового кодексу України.
Додатково зазначив про те, що видалення з робочих чатів і припинення залучення до робочих нарад відбулось без будь-якого попередження про наступне звільнення, без внесення змін в накази, без переведення на іншу посаду чи іншого наказу, що свідчить про персональну поведінку відповідача щодо ізоляції позивача.
Як вже зазначено вище, наказом Мінекономіки від 30 січня 2024 року №2704 внесені зміни до структури Міністерства, зокрема департамент праці та зайнятості, в якому позивач обіймав посаду директора виключено із структури Мінекономіки та утворено два нових департаменти: департамент праці та департамент зайнятості.
Відповідно до штатного розпису Мінекономіки, введеного в дію наказом Мінекономіки від 08 березня 2024 року №12-Б "Про введення в дію змін до штатного розпису апарату Міністерства економіки України на 2024 рік", посада директора департаменту праці та зайнятості, яку займав ОСОБА_1 - ліквідована.
Також судом першої інстанції встановлено, що Мінекономіки 13 березня 2024 року запропоновано позивачу очолити департамент праці у зв`язку з чим останній створив в Системі електронного документообігу "АСКОД" заяву на призначення на посаду директора департаменту праці Міністерства економіки України від 13 березня 2024 року №37, яка погоджена 13 березня 2024 року заступником Міністра економіки України ОСОБА_4 та керівником державним секретарем Міністерства економіки України ОСОБА_2 
Мінекономіки направлено лист до Національного агентства з питань запобігання корупції від 21 березня 2024 року №2201-16/21065-03 щодо проведення спеціальної перевірки ОСОБА_1 , водночас НАЗК лише у березня 2025 року направило листом від 20 березня 2025 року №49-01/24222-25 відповідачу інформацію про результати спеціальної перевірки стосовно ОСОБА_1 .
Отже виключення апелянта з робочих чатів та незалучення до робочих нарад, як директора ліквідованого департаменту на час проведення спеціальної перевірки не може свідчити про застосування щодо нього мобінгу (цькування).
Стосовно доводів апелянта про порушення відповідачем його права на безперешкодне ознайомлення з документами про проходження ним державної служби, колегія суддів зазначає наступне.
Як встановлено судом першої інстанції розпорядженням Центрального управління Служби безпеки України від 11 червня 2024 року №177д ОСОБА_1 , директору департаменту праці та зайнятості Міністерства економіки України надано допуск до державної таємниці.
Наказом Мінекономіки від 30 січня 2024 року №2704 внесені зміни до номенклатури посад працівників Мінекономіки, перебування на яких потребує оформлення допуску та надання доступу до державної таємниці, зокрема щодо виключення посади директора департаменту праці та зайнятості.
Наказом Міністерства економіки України від 26 серпня 2024 року №51д-дск, відповідно до абз. 1 п. 77 Порядку організації та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року №939 позивачу припинено доступ до державної таємниці.
Пунктом 13 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про державну службу" встановлено, що державний службовець має право на безперешкодне ознайомлення з документами про проходження ним державної служби, у тому числі висновками щодо результатів оцінювання його службової діяльності.
В обґрунтування апеляційної скарги, позивач зазначив про те, що відповідач не ознайомив його з наказом від 26 серпня 2024 року №51д-дск про призупинення доступу до державної таємниці, що позбавило його можливості своєчасного оскарження відповідного наказу, а й утворило тривалий стан невизначеності щодо виконання службових обов`язків.
Колегія суддів погоджується з доводам апелянта про те, що матеріали справи не містить доказів його ознайомлення з наказом від 26 серпня 2024 року №51д-дск, водночас не ознайомлення належним чином з вказаним наказом не позбавляє позивача права на оскарження дій чи бездіяльності Мінекономіки та не може слугувати для висновку про вчинення відносного ОСОБА_1 мобінгу (цькування) зі сторони відповідача у розумінні чинного законодавства.
Щодо доводів апелянта про безпідставність відмови у продовженні строку його електронного цифрового підпису, колегія суддів зазначає наступне.
В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив про те, що суд першої інстанції дослідив лише можливість технічного підпису документів, але не дослідив правового статусу відповідного підписання.
Як вже було зазначено судом вище, наказом Мінекономіки від 30 січня 2024 року №2704 внесені зміни до структури Міністерства, зокрема департамент праці та зайнятості, в якому позивач обіймав посаду директора виключено із структури Мінекономіки та утворено два нових департаменти: департамент праці та департамент зайнятості.
Відповідно до штатного розпису Мінекономіки, введеного в дію наказом Мінекономіки від 08 березня 2024 року №12-Б "Про введення в дію змін до штатного розпису апарату Міністерства економіки України на 2024 рік", посада директора департаменту праці та зайнятості, яку займав ОСОБА_1 - ліквідована.
У жовтні 2024 року державний секретар ОСОБА_2 відмовився підписати заяву позивача для надавача електронних довірчих послуг (центру ключів) для виготовлення з метою службового використання електронного цифрового підпису (кваліфікованого електронного підпису) (ЕЦП/КЕП) позивача, як посадової особи-директора департаменту праці та зайнятості Міністерства економіки України, після того як завершився строк дії раніше наданого (на попередній період) ЕЦП/КЕП.
Отже станом на час звернення позивача з заявою про виготовлення з метою службового використання електронного цифрового підпису (кваліфікованого електронного підпису) (ЕЦП/КЕП) позивача, як посадової особи-директора департаменту праці та зайнятості Міністерства економіки України, відповідна посада була ліквідована, а тому зазначені обставини не свідчать про вчинення відносного ОСОБА_1 мобінгу (цькування).
Стосовно доводів апелянта про нерівність можливостей для навчання та кар`єрного зростання, колегія суддів зазначає наступне.
В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає про те, що після відмови відповідача включити його до програми "British Euro-Atlantic Language Training Programme" він був змушений шукати іншу програму з вивчення англійської мови самостійно. Крім того, сертифікати отримані апелянтом у 2024 році з вивчення англійської мови були результатом навчання розпочатого в 2023 році за програмою тривалого циклу.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 листом від 18 вересня 2024 року №4705-12/761 подав власну кандидатуру за встановленою формою згідно з додатком щодо участі у навчальній програмі з підвищення рівня володіння англійською мовою "British Euro-Atlantic Language Training Programme". 
Відповідач відмовив позивачу у включенні до зазначеної навчальної програми, враховуючи наявність навчальних місць у програмі, і включення до програми державних службовців-працівників Міністерства, як категорії "Б", так і категорії "В" надавши також лист від 18 вересня 2024 року №4705-12 "Щодо підвищення рівня володіння англійською мовою" з доданими вкладеннями, надання кандидатур за вказаною навчальною програмою до 19 вересня 2024 року. 
Разом з тим, запит позивача на проходження курсу за навчальною програмою "British Euro-Atlantic Language Training Programme" поданий 18 лютого 2024 року та участь у іншому курсі від проекту EU4PAR та отримання сертифікату в лютому 2025 року свідчить про використання позивачем права на проходження навчання за іншою програмою та не спростовує наявність у відповідача права, а не обов`язку затверджувати кандидатуру позивача на проходження спірного курсу.
Колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що позивач не заперечує обставину реалізації роботодавцем його права у 2023 році на участі у програмі з вивчення англійської мови "British Euro-Atlantic Language Training Programme", водночас отримання відмови в 2024 році не може розцінюватись як мобінг.
Щодо доводів апелянта про формальний підхід до оцінювання результатів його службової діяльності і до визначення завдань і ключових показників, порушення прав позивача на планування своєї кар`єри, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до п. 7 Порядку №640 оцінювання проводиться на підставі ключових показників, визначених з урахуванням посадових обов`язків державного службовця, а також дотримання ним загальних правил етичної поведінки та вимог законодавства у сфері запобігання корупції. 
Згідно з п. 9 Порядку №640 оцінювання проводиться поетапно: визначення завдань і ключових показників; визначення результатів виконання завдань; затвердження висновку (крім випадків, коли жодне із визначених завдань не підлягає оцінюванню).
Пунктами 11-13 Порядку №640 визначено, що державному службовцю визначається від двох до п`яти завдань. Строк виконання завдання має бути реальним для досягнення необхідного результату та визначатися з урахуванням дати прийняття наказу (розпорядження) про визначення результатів виконання завдань відповідно до пункту 13 цього порядку.
Завдання і ключові показники для державного службовця на наступний рік визначаються у грудні року, що передує звітному. Визначення результатів виконання завдань проводиться у жовтні - грудні за період з 1 січня поточного року або з дати визначення завдань і ключових показників до дати прийняття наказу (розпорядження) про визначення результатів виконання завдань.
Відповідно до п. 15 Порядку №640 для визначення результатів виконання завдань суб`єктом призначення приймається наказ (розпорядження), в якому зазначається: список державних службовців; строк визначення результатів виконання завдань; доручення, необхідні для організаційного забезпечення проведення цього етапу оцінювання (у разі потреби).
Згідно з п. 16 Порядку №640 висновок затверджується наказом (розпорядженням) суб`єкта призначення у грудні звітного року.
Відповідно до п. 34 Порядку №640 завдання і ключові показники після їх обговорення з державним службовцем визначаються такими особами, зокрема, державним службовцям, які займають інші посади державної служби категорій "Б" і "В", - безпосереднім керівником за погодженням з керівником самостійного структурного підрозділу (у разі наявності).
Відповідно до п. 36 Порядку №640 визначення результатів виконання завдань державним службовцем, на якого покладено виконання обов`язків за посадою державної служби категорії "А", "Б" або "В", здійснює керівник вищого рівня по відношенню до посади державної служби, яку він займає.
Абзацом 1 п. 37 Порядку №640 передбачено, що для визначення результатів виконання завдань безпосередній керівник спільно з керівником самостійного структурного підрозділу (у разі наявності) проводить з державним службовцем, який займає посаду державної служби категорії "Б" або "В", оціночну співбесіду.
Згідно з п. 39 Порядку № 640 оціночна співбесіда проводиться на основі усних пояснень державного службовця, який займає посаду державної служби категорії "Б" або "В", про виконання завдань і ключових показників та його письмового звіту, що подається у довільній формі відповідно до абзацу першого пункту 9-1 цього Порядку (у разі його подання державним службовцем). Під час оціночної співбесіди також розглядаються пропозиції щодо завдань і ключових показників на наступний період та визначаються потреби у професійному навчанні (крім випадку, коли державному службовцю виставлено негативну оцінку). Потреби у професійному навчанні визначаються у вигляді професійних компетентностей, які необхідно набути або вдосконалити державному службовцю. 
Після проведення оціночної співбесіди безпосереднім керівником заповнюється форма щодо результатів виконання завдань державним службовцем, який займає посаду державної служби категорії "Б" або "В", за відповідний рік згідно з додатком 9 у частині виставлення балів, визначення оцінки та їх обґрунтування. Безпосередній керівник разом з керівником самостійного структурного підрозділу (у разі наявності) виставляє державному службовцю негативну, позитивну або відмінну оцінку (крім випадків, коли жодне із завдань не підлягає оцінюванню) з її обґрунтуванням на основі розрахунку середнього бала за виконання кожного визначеного завдання (з урахуванням досягнення ключових показників) за критеріями визначення балів згідно з додатком 5.
Як вірно зазначено судом першої інстанції, жодним нормативно-правовим актом не передбачено будь-яке оформлення чи фіксування проведення співбесіди.
Критерії визначення балів містяться у Додатку 5 до Порядку, зокрема бал "3" визначається за таким критерієм: завдання виконано своєчасно, результат якого повною мірою можна використати в роботі. Робота проводилась ефективно з дотриманням правил етичної поведінки, що і було зазначено у формі щодо результатів виконання завдань ОСОБА_1 .
Доводи апелянта про формальний підхід при проведенні оцінювання поданого ним звіту за 2024 рік, зводяться до якості та достовірності процедури оцінювання, цільової спрямованості виставлення саме "3,00" як приблизно середньої оцінки та відсутністю співбесіди, зворотного зв`язку та пояснень мотивів оцінки. 
Також апелянт зазначив про те, що неоскарження ним оцінки за результатами оцінювання службової діяльності не легітимізує порушення процедури оцінювання.
Як вірно зазначено судом першої інстанції, державний службовець має право висловити зауваження щодо оцінювання результатів його службової діяльності, які долучаються до його особової справи, водночас позивач зазначеним правом не скористався, результати оцінювання, порушення порядку ознайомлення із висновками щодо оцінювання позивачем у встановленому законом порядку не оскаржено, водночас належних та допустимих доказів незабезпечення державним секретарем ОСОБА_2 прозорості та об`єктивності під час оцінювання результатів службової діяльності державних службовців відносно позивача матеріали справи не містять. 
Доводи апелянта про те, що станом на час подання листа від 07 листопада 2024 року №4705-12/770 він запропонував відповідачу розглянути його кандидатуру для призначення на посаду у вищому корпусі державної служби категорії "А", яких за даними НАДС було приблизно шістдесяти вакантних посад, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки призначення на посади державної служби категорії "А" (вищий корпус державної служби) відбувається за встановленою процедурою, та не може свідчити про порушення прав позивача на планування кар`єри.
Стосовно доводів апелянта про порушення відповідачем законодавства у сфері державної служби по відношенню до нього у вигляді дій (бездіяльності) спрямованих на приниження честі та гідності працівника, його ділової репутації, у тому числі з метою набуття, зміни або припинення ним трудових прав та обов`язків, колегія суддів зазначає наступне.
Так накази Міністерства економіки України від 30 листопада 2024 року №2704, яким затверджено нову структуру Міністерства економіки України та від 08 березня 2024 року №12-Б, яким затверджено штатний розпис на 2024 рік апарату Міністерства економіки України не є предметом оскарження у даній справі, водночас вказаними наказами ліквідовано посаду директора департаменту праці та зайнятості, яку обіймав позивач.
22 січня 2025 року ОСОБА_1 було попереджено про звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу" у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису без скорочення чисельності або штату державних службовців, але не раніше ніж через 30 (тридцять) календарних днів з дня попередження.
Наказом Мінекономіки від 24 лютого 2025 року №135-к у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису без скорочення чисельності або штату державних службовців за п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу" звільнено позивача.
Як встановлено судом першої інстанції, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю директора департаменту праці та зайнятості ОСОБА_1 на підставі електронних листків непрацездатності відповідачем видано наступні накази:
- від 24 лютого 2025 року № 138-К, яким було внесено зміни до наказу №135-К, де в п. 1 слова та цифри " 24 лютого 2025 року" замінено словами та цифрами " 03березня 2025 року" (підстава: лист непрацездатності від 21 лютого 2025 року №15997911-2029725671-1);
- від 03 березня 2025 року №160-К, яким внесено зміни до наказу №135-К (зі змінами), де в п. 1 слова та цифри " 24 лютого 2025 року" замінено словами та цифрами " 17 березня 2025 року"; у п. 2.2 слова та цифри "за 27 календарних днів щорічної відпустки, а період роботи з 29 березня 2024 року по 24 березня 2025 року" замінено словами та цифрами "за 29 календарних днів щорічної відпустки за період роботи з 29 березня 2024 року по 17 березня 2025 року" (підстава: лист непрацездатності від 01 березня 2025 року №15997911-2029985415-1);
- від 17 березня 2025 року №194-К, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю директора департаменту праці та зайнятості ОСОБА_1 внесено зміни до наказу №135-К (зі змінами), де в п. 1 слова та цифри " 24 лютого 2025 року" замінено словами та цифрами "24 березня 2025 року"; в п. 2.2 слова та цифри "за 27 календарних днів щорічної відпустки а період роботи з 29 березня 2024 року по 24 лютого 2025 року" замінено словами та цифрами "за 30 календарних днів щорічної відпустки за період роботи з 29 березня 2024 року по 24 березня 2025 року" (підстава: лист непрацездатності від 15 березня 2025 року №15997911-2030575145-1);
- від 24 березня 2025 року №208-К, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю директора департаменту праці та зайнятості ОСОБА_1 внесено зміни до наказу №135-К (зі змінами) де у п. 1 слова та цифри " 24 лютого 2025 року" замінено словами та цифрами "1 квітня 2025 року"; в п. 2.2 слова та цифри "за 27 календарних днів щорічної відпустки за період роботи з 29 березня 2024 року по 24 лютого 2025 року" замінено словами та цифрами "за 30 календарних днів щорічної відпустки за період роботи з 29 березня 2024 року по 28 березня 2025 року" (підстава: лист непрацездатності від 22 березня 2025 року №15997911-2030783980-1);
- від 01 квітня 2025 року №242-К, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю директора департаменту праці та зайнятості ОСОБА_1 внесено зміни до наказу №135-К (зі змінами) де в п. 1 слова та цифри " 24 лютого 2025 року" замінено словами та цифрами "11 квітня 2025 року"; в п. 2.2 слова та цифри "за 27 календарних днів щорічної відпустки за період роботи з 29 березня 2024 року по 24 лютого 2025 року " замінено словами та цифрами "за 30 календарних днів щорічної відпустки за період роботи з 29 березня 2024 року по 28 березня 2025 року та за 1 календарний день щорічної відпустки за період роботи з 29 березня 2025 року по 11 квітня 2025 року" (підстава: лист непрацездатності від 01 квітня 2025 року №15997911-2031028884-1);
- від 11 квітня 2025 року №296-К, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю директора департаменту праці та зайнятості ОСОБА_1 внесено зміни до наказу №135-К (зі змінами), де в п. 1 слова та цифри " 24 лютого 2025 року" замінено словами та цифрами"21 квітня 2025 року"; в п. 2.2 слова та цифри "за 27 календарних днів щорічної відпустки за період роботи з 29 березня 2024 року по 24 лютого 2025 року " замінено словами та цифрами "за 30 календарних днів щорічної відпустки за період роботи з 29 березня 2024 року по 28 березня 2025 року та за 2 календарні дні щорічної відпустки за період роботи з 29 березня 2025 року по 21 квітня 2025 року" (підстава: лист непрацездатності від 11 квітня 2025 року №15997911-2031309421-1).
Також судом першої інстанції встановлено, що наказ Мінекономіки від 30 січня 2024 року №2704 "Про внесення змін до структури апарату Міністерства економіки України" та наказ Мінекономіки від 08 березня 2024 року №12-Б "Про введення в дію змін до штатного розпису апарату Міністерства економіки України на 2024 рік" втратили чинність на підставі наказу Мінекономіки від 22 липня 2025 року №1 "Про структуру апарату Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України".
Разом з тим, позивач на момент затвердження наказу Мінекономіки від 22 лютого 2025 року №1 перебував на лікарняному (з 05 липня 2025 року по 25 липня 2025 року, лист непрацездатності від 05 липня 2025 року №17854374-2033120918-1).
Позивач оскаржив до суду наказ про звільнення від 24 лютого 2025 року №135-К, справа №320/12633/25. 
Відповідач на підставі п. 17 ч. 4 ст. 10 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади", ч. 5 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" наказом від 24 квітня 2025 року №348-К "Про визнання наказу Мінекономіки від 24 лютого 2025 року №135-К таким, що втратив чинність". 
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду 26 травня 2025 року закрив провадження у справі №320/12633/25.
Як вбачається з матеріалів справи позивача попереджено про наступне звільнення 05 серпня 2025 року та наказом від 05 вересня 2025 року №172-К "Про звільнення ОСОБА_1 " звільнено з державної служби.
Вищезазначений наказ оскаржено позивачем до Київського окружного адміністративного суду, ухвалою суду від 10 вересня 2025 року відкрито провадження у справі №320/45577/25.
Посилання апелянта на неодноразове попередження про звільнення без виконання обов`язку щодо його працевлаштування не свідчить про мобінг останнього, а обумовлено відповідними обставини, що встановлено судом першої інстанції.
Щодо посилання апелянта на обов`язок відповідача пропонування йому посади одночасно з попередженням про звільнення, а також порушення процедури звільнення позивача, то колегія суддів вважає, що зазначеним обставинам підлягає наданню оцінка в межах адміністративної справи №320/45577/25 де ОСОБА_1 оскаржується наказ про звільнення від 05 вересня 2025 року №172-К.
Згідно з ч. 1 ст. 57 Закону України "Про запобігання корупції" спеціальна перевірка проводиться за письмовою згодою особи, яка претендує на зайняття посади, у строк, що не перевищує двадцяти п`яти календарних днів з дня надання згоди на проведення спеціальної перевірки.
Судом встановлено, що 20 березня 2024 року ОСОБА_1 було надано згоду на проведення спеціальної перевірки відомостей щодо нього, у тому числі відомостей поданих особисто.
Відповідно до абз. 1 п. 4 Порядку проведення спеціальної перевірки стосовно осіб, які претендують на зайняття посад, які передбачають зайняття відповідального або особливо відповідального становища, та посад з підвищеним корупційним ризиком затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року №171 (далі - Порядок №171) не пізніше наступного робочого дня після одержання письмової згоди претендента на посаду на проведення спеціальної перевірки орган, на посаду в якому претендує особа, надсилає до відповідних державних органів, до компетенції яких належить проведення спеціальної перевірки, або до їх територіальних органів (за наявності) запит про перевірку відомостей щодо претендента на посаду за формою згідно з додатком 2.
Мінекономіки листом від 21 березня 2024 року №2201-16/21065-03 направило запит про перевірку відомостей щодо ОСОБА_1 до Національного агентства з питань запобігання корупції (НАЗК), відповідно до п. 4 Порядку №171.
Разом з тим, НАЗК інформацію про результати спеціальної перевірки стосовно ОСОБА_1 надіслало до Мінекономіки листом від 20 березня 2025 року №49-01/24222-25, який отримано відповідачем 25 березня 2025 року, що підтверджується реєстраційним номером документу.
Згідно з ч. 2 ст. 56 Закону України "Про запобігання корупції" організація проведення спеціальної перевірки покладається на керівника (заступника керівника) державного органу, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування або їх апарату, на зайняття посади в якому претендує особа, крім випадків, установлених законом.
Згідно з ч. 2 ст. 58 Закону України "Про запобігання корупції" рішення про призначення (обрання) або про відмову у призначенні (обранні) на посаду, пов`язану із виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, приймається після проведення спеціальної перевірки.
Отже, ч. 2 ст. 56 Закону України "Про запобігання корупції" покладає на керівника державної установи обов`язок організації проведення спеціальної перевірки, що було виконано останнім, а тому посилання апелянта на бездіяльність секретаря Мінекономіки В.В. щодо неналежної організації проведення спецперевірки є помилковим. 
Також судом враховано обставину, що в провадженні Київського окружного адміністративного суду знаходиться адміністравтивна справа №320/15403/25 за позовом ОСОБА_1 до Мінекономіки про зобов`язання Мінекономіки призначити ОСОБА_1 на посаду директора департаменту праці Міністерства економіки України на підставі заяви ОСОБА_1 від 13 березня 2024 року №37 та інформації про результати спеціальної перевірки стосовно ОСОБА_1 . 
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2025 року у справі №320/15403/25, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 квітня 2026 року відмовлено в задоволені позову ОСОБА_1 .
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог у справі №320/15403/25 суд дійшов висновку про те, що чинне законодавство не визначає відповідальність суб`єкта призначення за необґрунтовані строки проведення спеціальної перевірки НАЗК щодо особи, яка підлягає призначенню на посаду пов`язану із виконанням функцій держави або місцевого самоврядування.
Отже за наслідками розгляду адміністративної справи №320/15403/25 не встановлено протиправності дій чи бездіяльності відповідача, зокрема щодо отримання результатів спецперевірки ОСОБА_1 .
Стосовно доводів апелянта про порушення відповідачем його права на відпочинок, колегія суддів зазначає наступне.
З матеріалів справи вбачається, що позивач у період запланованої за графіком відпустки перебував на лікарняному, а тому відповідно до Закону України "Про відпустки" щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період. 
Згідно з ст. 59 Закону України "Про державну службу" щорічні відпустки надаються державним службовцям у порядку та на умовах, визначених законодавством про працю.
Відповідно до ст. 79 КЗпП України та ст. 10 Закону України "Про відпустки" черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку.
Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.
Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 58 Закону України "Про державну службу" порядок надання державним службовцям додаткових оплачуваних відпусток визначається Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 5 Порядку надання державним службовцям додаткових оплачуваних відпусток, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 06 квітня 2016 року №270, передбачено, що додаткова відпустка надається державним службовцям одночасно із щорічною основною оплачуваною відпусткою або окремо від неї за згодою між державним службовцем і керівником державної служби в державному органі відповідно до затвердженого графіка відпусток.
Як встановлено судом першої інстанції, згідно з графіком відпусток працівників Мінекономіки на 2025 рік, погодженого із профспілковим комітетом Міністерства, затвердженого наказом Мінекономіки від 31 грудня 2024 року №1028-К щорічна основна оплачувана відпустка директора департаменту праці та зайнятості ОСОБА_1 запланована з 17 березня 2025 року по 30 березня 2025 року, з 21 липня 2025 року по 25 липня 2025 року, з 11 серпня 2025 року по 21 серпня 2025 року, щорічна додаткова оплачувана відпустка з 29 грудня 2025 року по 31 грудня 2025 року. 
Разом з тим, позивач у період з 21 лютого 2025 року по 28 лютого 2025 року, з 01 березня 2025 року по 14 березня 2025 року, з 15 березня 2025 року по 21 березня 2025 року, з 22 березня 2025 року по 31 березня 2025 року, з 01 квітня 2025 року по 10 квітня 2025 року, з 13 червня 2025 року по 18 червня 2025 року, з 19 червня 2025 року по 23 червня 2025 року, з 24 червня 2025 року по 27 червня 2025 року, з 28 червня 2025 року по 02 липня 2025 року, з 01 липня 2025 року по 04 липня 2025 року, з 05 липня 2025 року по 25 липня 2025 року перебував на лікарняному.
Судом встановлено, що позивач направив державному секретарю Міністерства економіки України ОСОБА_2 службову записку від 15 травня 2025 року №4705-12/9 в якій зазначив: "У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю протягом березня 2025 року, засвідченої у встановленому порядку (пункт 1 частини другої статті 11 Закону України "Про відпустки"), на період якого була запланована основна відпустка з виплатою грошової допомоги, прошу перенести строки надання відпустки директора департаменту праці та зайнятості ОСОБА_1, яка була запланована графіком відпусток працівників Міністерства на 2025 рік, затвердженого наказом Мінекономіки від 31 грудня 2024 року №1028-к "Про затвердження графіку відпусток працівників Міністерства на 2025 рік". Прошу внести відповідні зміни до графіку відпусток працівників Міністерства на 2025 рік згідно доданих у таблиці змін до графіку надання у 2025 році відпусток…", згідно з якими (змінами у таблиці) директором Департаменту праці та зайнятості ОСОБА_1 (позивачем) запропонована зміна строків надання основної відпустки з виплатою грошової допомоги в період з 12 червня 2025 року до 05 липня 2025 року відповідно до примітки: "Зміни до строків надання відпустки, яка запланована на березень та липень 2025 року" та зміна строків надання додаткової відпустки в період з 07 липня 2025 року до 09 липня 2025 року відповідно до примітки: "Зміни до строків надання відпустки, яка запланована на грудень 2025 року".
Відповідач листом від 28 травня 2025 року №2205-06/17 відмовив позивачу у наданні щорічної і додаткової відпусток зазначивши, що новий термін надання відпустки у разі її перенесення встановлюється за згодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом. Надання невикористаної частини відпустки одразу після закінчення дії причин, які її перервали (зокрема тимчасова непрацездатність), можливе лише у випадку, коли такі причини настали під час використання відпустки. У період непрацездатності (з 21 лютого 2025 року по 12 травня 2025 року) відпустка не надавалась. Окрім того, відповідно до ст. 12 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" у період воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні невикористаних днів щорічної відпустки. Враховуючи викладене, запропоновані Вами перенесення невикористаних днів щорічних відпусток не відповідає інтересам Міністерства та не може бути погоджено. Заяви про надання відпусток від 16 травня 2025 року №1295, №1296 залишено без розгляду.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 11 Закону України "Про відпустки" щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена в разі тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку.
У разі перенесення щорічної відпустки новий термін її надання встановлюється за згодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом. Якщо причини, що зумовили перенесення відпустки на інший період, настали під час її використання, то невикористана частина щорічної відпустки надається після закінчення дії причин, які її перервали, або за згодою сторін переноситься на інший період з додержанням вимог статті 12 цього Закону.
Забороняється ненадання щорічних відпусток повної тривалості протягом двох років підряд, а також ненадання їх протягом робочого року особам віком до вісімнадцяти років та працівникам, які мають право на щорічні додаткові відпустки за роботу із шкідливими і важкими умовами чи з особливим характером праці.
Згідно з ст. 12 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" у період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні невикористаних днів щорічної відпустки. Норми частини сьомої статті 79, частини п`ятої статті 80 Кодексу законів про працю України та частини п`ятої статті 11, частини другої статті 12 Закону України "Про відпустки" у період дії воєнного стану не застосовуються.
Враховуючи затверджений графік відпусток на 2025 рік ОСОБА_1 , запропоновані ним зміни до затвердженого графіку відпусток з причини перебування на лікарняному не відповідають положенням Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану", оскільки перенесення відпусток у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю напряму пов`язується з фактом перебування особи у відпустці особи та відкриття лікарняного у період такої відпустки. 
Отже враховуючи встановлені обставини, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність порушення права позивача на відпочинок.
Посилання апелянта на те, що він протягом 2023 та 2024 років перебував у відпустках лише по два календарних дні, не можуть свідчить про порушення його прав, оскільки доказів на підтвердження відмови відповідачем у надання відпустки позивачу у вказаний період матеріали справи не містять. Крім того, судом першої інстанції встановлено, що наказом Мінекономіки від 06 серпня 2025 року №192 ОСОБА_1 , директору департаменту праці та зайнятості, надано частину щорічної основної оплачуваної відпустки за період роботи з 29 березня 2024 року по 28 березня 2025 року тривалістю 11 календарних днів з 11 серпня 2025 року по 21 серпня 2025 року з виплатою грошової допомоги, що відповідає графіку відпусток працівників Міністерства на 2025 рік.
Стосовно доводів апелянта про відсутність реабілітуючи його підстав та заходів при закритті дисциплінарного провадження, колегія суддів зазначає наступне.
В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив про те, що судом першої інстанції не досліджено правових наслідків закриття дисциплінарного провадження саме без реабілітуючих підстав для позивача.
Згідно з ст. 64 Закону України "Про державну службу" за невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, визначених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами у сфері державної служби, посадовою інструкцією, а також порушення правил етичної поведінки та інше порушення службової дисципліни державний службовець притягається до дисциплінарної відповідальності у порядку, встановленому цим Законом. 
Для державних службовців можуть встановлюватися особливості притягнення до дисциплінарної відповідальності у випадках, визначених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 65 Закону України "Про державну службу" підставою для притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку, тобто протиправної винної дії або бездіяльності чи прийняття рішення, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні державним службовцем своїх посадових обов`язків та інших вимог, встановлених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, за яке до нього може бути застосоване дисциплінарне стягнення.
Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 65 Закону України "Про державну службу" дисциплінарним проступком є зокрема перевищення службових повноважень, якщо воно не містить складу кримінального або адміністративного правопорушення.
Відповідно до ч. 1 ст. 68 Закону України "Про державну службу" дисциплінарне провадження порушується шляхом видання відповідного наказу (розпорядження) міністром - стосовно державного секретаря відповідного міністерства; суб`єктом призначення - стосовно інших державних службовців.
Частиною 1 ст. 71 Закону України "Про державну службу" визначено, що порядок здійснення дисциплінарного провадження затверджується Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 04 грудня 2019 року №1039 затверджений Порядок здійснення дисциплінарного провадження (далі - Порядок №1039). 
Згідно з п. 4 Порядку №1039 дисциплінарне провадження розпочинається з моменту прийняття рішення про порушення дисциплінарного провадження та завершується прийняттям рішення про накладення на державного службовця, стосовно якого здійснюється дисциплінарне провадження, дисциплінарного стягнення чи закриття дисциплінарного провадження. 
Пунктом 5 Порядку №1039 визначено, що строк здійснення дисциплінарного провадження визначається міністром або суб`єктом призначення з урахуванням встановленого законодавством строку притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності.
Відповідно до п. 7 Порядку №1039 тривалість здійснення дисциплінарного провадження не може перевищувати 45 календарних днів. За потреби зазначений строк може бути продовжений міністром або суб`єктом призначення, але не більш як до 60 календарних днів.
Для здійснення дисциплінарного провадження з метою визначення ступеня вини, характеру і тяжкості вчиненого дисциплінарного проступку утворюється дисциплінарна комісія.
Відповідно до ст. 72 Закону України "Про державну службу" державний службовець може бути відсторонений від виконання посадових обов`язків у разі виявлення порушень, встановлених п. п. 1, 7-10 та 14 ч. 2 ст. 65 цього Закону, за які до нього може бути застосовано дисциплінарне стягнення (ч. 1).
Рішення про відсторонення державного службовця від виконання посадових обов`язків приймається відповідно керівником державної служби або суб`єктом призначення одночасно з прийняттям рішення про порушення дисциплінарного провадження або під час його здійснення у разі:
наявності обставин, що дають підстави вважати, що такий державний службовець може знищити чи підробити речі і документи, які мають суттєве значення для дисциплінарного провадження;
впливу на працівників державного органу та інших осіб, зокрема, здійснення протиправного тиску на підлеглих, погрози звільненням з роботи;
перешкоджання в інший спосіб об`єктивному вивченню обставин вчинення дисциплінарного проступку.
Судом першої інстанції встановлено, що наказом Мінекономіки від 20 лютого 2025 року №130-К "Про дисциплінарне провадження" відповідно до ст.ст. 68 та 72 Закону України "Про державну службу" з метою визначення ступеня вини, характеру і тяжкості дисциплінарного проступку порушено дисциплінарне провадження та відсторонено ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків на час здійснення дисциплінарного провадження, призначено службове розслідування.
Підставою для видання наказу від 20 лютого 2025 року №130-К зазначено доповідні записки директора департаменту цифрового розвитку та електронних сервісів ОСОБА_3 від 20 лютого 2025 року №4001-05/62, від 20 лютого 2025 року №4001-05/64 щодо несанкціонованої зміни порядку погодження проектів кадрових наказів ОСОБА_1 .
Як вбачається зі з місту доповідних записок від 20 лютого 2025 року №4001-05/62 та №4001-05/64 департаментом цифрового розвитку та електронних сервісів здійснено цифровий аналіз карток від 13 лютого 2025 року №1787 та від 13 лютого 2025 року №1784 у системі електронного документообігу "АСКОД". Згідно з даними, отриманими під час аудиту дій користувачів з системи електронної взаємодії Мінекономіки, 20 лютого 2025 року о 15:24 год. та о 15:25 год. ОСОБА_1 , директор департаменту праці та зайнятості Мінекономіки, здійснив вхід у картки проектів наказів щодо особового складу під номерами від 13 лютого 2025 року №1787 та №1784. Вказані проекти наказів стосувалися питання надання відпустки ОСОБА_1 . Після входу до відповідних карток ОСОБА_1 повторно направив зазначені проекти на погодження начальнику відділу запобігання корупційній діяльності ОСОБА_5 , а також на підпис державному секретарю Мінекономіки ОСОБА_2 , активувавши функцію "На погодження" в системі електронного документообігу "АСКОД". Факти самовільного втручання Позивачем в роботу інших посадових осіб, без їх відома, повторного направлення документів на погодження та їхнє внесення до системи в обхід стандартної процедури можуть свідчити про перевищення службових повноважень ОСОБА_1 . Оскільки дії ОСОБА_1 викликають підозру щодо можливої фальсифікації або маніпулювання документами, які мають суттєве значення як для дисциплінарного провадження так і діяльності міністерства в цілому. Враховуючи його посаду та доступ до електронної системи документообігу, існує ймовірність неправомірного внесення або зміни даних до програмно-апаратного комплексу документообігу "АСКОД" або знищення цифрових записів, що в свою чергу може ускладнити встановлення об`єктивної істини в межах дисциплінарного провадження та порушити належну діяльність всього Міністерства.
ОСОБА_1 був відсторонений від виконання посадових обов`язків з 21 лютого 2025 року до 14 квітня 2025 року.
Як вірно зазначено судом першої інстанції факт порушення дисциплінарного провадження не тягне за собою негативних наслідків для позивача, оскільки свідчить лише про здійснення перевірки виявлених ознак дисциплінарного проступку, які потребують детального дослідження на предмет їх спростування або підтвердження. Крім того колегія суддів звертає увагу на те, що рішенням Київського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2025 року у справі №320/11515/25 відмовлено в задоволені прозову ОСОБА_1 про визнання протиправними дії Міністерства економіки України з видачі наказу від 20 лютого 2025 року №130-К про порушення дисциплінарного провадження та відсторонення ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків на час здійснення дисциплінарного провадження та визнання протиправним і скасування наказу від 20 лютого 2025 року №130-К.
Так Київський окружний адміністративний суд відмовляючи у задоволенні позову дійшов висновку про те, що оскаржувані дії вчинені та оскаржуваний наказ винесений відповідачем правомірно, у порядку та у спосіб, встановлений Конституцією та законами України, в межах повноважень, з врахуванням всіх обставин.
Згідно з ст. 77 Закону України "Про державну службу" рішення про накладення на державного службовця дисциплінарного стягнення чи закриття дисциплінарного провадження приймає суб`єкт призначення протягом 10 календарних днів з дня отримання пропозицій Комісії, подання дисциплінарної комісії у державному органі. Рішення оформляється відповідним актом суб`єкта призначення (ч. 1). 
Якщо під час розгляду дисциплінарної справи у діях державного службовця не виявлено дисциплінарного проступку, суб`єкт призначення приймає рішення про закриття дисциплінарного провадження стосовно державного службовця, яке оформляється наказом (розпорядженням) (ч. 3).
Судом першої інстанції встановлено, що наказом Мінекономіки від 14 квітня 2025 року №303-к закрито дисциплінарне провадження відносно ОСОБА_1 , оскільки його дії не порушили мету та завдання, для яких був розроблений проект наказу. Відсутні докази того, що його дії призвели до фактичної перешкоди у виконанні службових завдань або унеможливили своєчасне прийняття наказу. 
Колегія суддів звертає увагу на те, що оформлення наказу від 14 квітня 2025 року №303-к у інший спосіб ніж того бажає позивач не свідчить про вчинення відносно останнього мобінгу чи психологічного тиску. 
Щодо посилання апелянта на виключення його з виробничих процесів, ненадання завдань та доручень для виконання, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає про те, що факт ліквідації посади не скасовує обов`язку роботодавця забезпечувати працівника роботою до моменту правомірного звільнення, водночас з січня 2025 року нових доручень йому не надходило.
Також апелянт зазначає про те, що ненадання завдань та невключення в робочі процеси є формою організаційної ізоляції, приниженням його професійної ролі та свідчить про застосування управлінського мобінгу. 
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 55 Закону України "Про державну службу" керівник державної служби вживає заходів для надання державним службовцям необхідної для виконання посадових обов`язків інформації.
Як зазначено вище, штатним розписом Мінекономіки, введеного в дію наказом Мінекономіки від 08 березня 2024 року посада директора департаменту праці та зайнятості, яку займав ОСОБА_1 непередбачена.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ненадання позивачу завдань та доручень для виконання з початку 2025 року свідчить про їх відсутность для позивача в силу незайняття ним посади для якої вимагаються та покладаються відповідні завдання. Крім того, як встановлено судом, позивач з 21 лютого 2025 року по 10 квітня 2025 року, з 21 квітня 2025 року по 12 травня 2025 року, з 13 червня по 25 липня 2025 року, з 25 серпня по 29 серпня 2025 року та з 05 вересня 2025 року по 12 вересня 2025 року перебував на лікарняному, а тому доводи останнього щодо невключення його до виробничих процесів не свідчать про застосування щодо нього мобінгу (цькування).
Стосовно доводів апелянта про ненадання відповідачем необхідної йому для виконання посадових обов`язків інформації, колегія суддів зазначає наступне.
Апелянт зазначає про те, що з 07 серпня 2024 року по 05 вересня 2025 року роботодавцем вчинялись систематичні тривалі умисні дії та бездіяльність, зокрема виключення з робочого чату WhatsApp, водночас повне видалення з комунікаційного часту спростовує потребу перераховувати яку саме інформацію позивач не отримував. 
Пунктом 1 ч. 2 ст. 55 Закону України "Про державну службу" передбачено, що керівник державної служби вживає заходів для надання державним службовцям необхідної для виконання посадових обов`язків інформації.
Як вже було зазначено вище, виключення позивача з робочого чату, як директора ліквідованого департаменту на час проведення спеціальної перевірки не може свідчити про застосування щодо нього мобінгу (цькування). Крім того, позивачем не зазначено яку саме робочу інформацію і для виконання яких розпоряджень чи посадових обов`язків йому не було надано роботодавцем, що свідчить про необґрунтованість його доводів.
Посилання апелянта на безпідставність незалучення судом першої інстанції Національного агентства з питань корупції, суд апеляційної інстанції оцінює критично з огляду на наступне.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2025 року у справі №320/34115/25 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про залучення до участі у справі в якості третьої особи НАЗК.
Вказана ухвала суду обґрунтована тим, що спір у даній справі стосується перевірки застосування Міністерством економіки України систематичного мобінгу (цькування) щодо позивача під час перебування ним на державній службі, водночас доказів звернення позивача або членом його сім`ї до НАЗК про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, матеріали справи не містять. Позивач не навів достатніх та обґрунтованих аргументів, які давали б суду підстави вважати, що рішення у справі може вплинути на права, свободи, інтереси або обов`язки Національного агентства з питань запобігання корупції.
Відповідно до ст. 49 КАС України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права, свободи, інтереси або обов`язки. Вони можуть бути залучені до участі у справі також за клопотанням учасників справи. Якщо адміністративний суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до судового розгляду встановить, що судове рішення може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. Вступ третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, не має наслідком розгляд адміністративної справи спочатку (ч. 2).
Національне агентство з питань запобігання корупції може бути залучене як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача у справах щодо застосування керівником або роботодавцем чи створення ним загрози застосування негативних заходів впливу до позивача (звільнення, примушування до звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, скорочення заробітної плати тощо) у зв`язку з повідомленням ним або членом його сім`ї про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою (ч. 3).
Згідно з адвокатським запитом від 17 березня 2025 року, останнім поставлено питання щодо порушення НАЗК розумних строків проведення спеціальної перевірки ОСОБА_1 , щодо оцінки дій начальника відділу запобігання корупційній діяльності Мінекономіки ОСОБА_5 , щодо можливості залучення НАЗК до судового процесу, як третьої особи.
НАЗК листом від 21 березня 2025 року №49-04/24479-25 повідомило представника позивача про те, що адвокатський запит не відповідає вимогам ст. 24 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" оскільки стосується надання роз`яснень законодавства. Також зазначено про те, що конфлікту інтересів не встановлено, в матеріалах не наведено жодних даних, які б свідчили, що дії ОСОБА_1 мають негативні наслідки для посадових осіб Мінекономіки, які б свідчили про наявність приватного інтересу зумовленого негативним сприйняттям дій ОСОБА_1 (початок проведення розслідування, відсторонення, притягнення до відповідальності, тощо) та негативним ставленням до нього. Інших фактичних даних для задоволення встановлення приватного інтересу, не наведено, підстав для вжиття заходів реагування з боку НАЗК за фактами наведеними у запиті немає. Додатково проінформовано, що НАЗК може бути залучено для участі в розгляді справи на підставі ч. 3 ст. 49 КАС України виключно в справах щодо захисту прав викривачів.
Згідно з адвокатським запитом від 24 березня 2025 року, останнім поставлено питання чи дії начальника відділу запобігання корупційної діяльності Мінекономіки ОСОБА_5 перевищують його службові повноваження чи не допущено порушень законодавства у сфері запобігання корупції та/або державної служби, чи містить Положення про відділ запобігання корупційній діяльності Мінекономіки повноваження його керівника здійснювати перевірку правових підстав для надання відпустки, чи підтверджує НАЗК, що ОСОБА_5 зупиняв (блокував) погодження проекту наказу і спроба розблокування його погодження стала причиною порушення дисциплінарного провадження. 
НАЗК листом від 28 березня 2025 року №30-11/26692-25 повідомило представника позивача про те, що адвокатський запит не відповідає вимогам ст. 24 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" оскільки стосується кваліфікації дій посадової особи при прийнятті нею рішень. Роз`яснено, що згідно положень ч. 2 ст. 49 КАС України питання доцільності залучення до участі у справі осіб, які не є стороно, як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору вирішує адміністративний суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або підготовці справи до судового розгляду у випадку якщо встановить, що судове рішення може вплинути на права та обов`язки таких осіб. 
Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ч. 3 ст. 49 КАС України НАЗК може бути залучено до участі у справі виключно в справах щодо захисту прав викривачів.
Разом з тим, судом першої та апеляційної інстанції не встановлено обставин, що можуть свідчити про те, що рішення у справі може вплинути на права, свободи, інтереси або обов`язки Національного агентства з питань запобігання корупції.
Таким чином, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про недоведеність заявленої позивачем недобросовісної та протиправної поведінки відповідача, що полягала у суттєвому свідомому порушенні законодавства у сфері державної служби по відношенню до позивача, що позивач розцінює як мобінг (цькування). 
Враховуючи невстановлення судом апеляційної інстанції протиправності дій Міністерства економіки України щодо систематичного переслідування (мобінгу) ОСОБА_1 , вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь компенсації моральної шкоди у розмірі 300000 грн за заподіяні моральні страждання, спричинені систематичним переслідуванням (мобінгом) не підлягає задоволенню.
Крім іншого, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, - 
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2025 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення.
Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя Н.М. Єгорова

Судді Є.О. Сорочко

Є.В. Чаку

Повне рішення складено "25" травня 2026 року.