Справа №: 398/648/26	

провадження №: 2/398/1932/26
РІШЕННЯ
Іменем України 

"01" травня 2026 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі головуючого судді Орловського В.В., з участю секретаря судового засідання Харіної Д.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "УКР КРЕДИТ ФІНАНС", представник позивача Дідиченко Дарина Григорівна, до ОСОБА_1 , представник відповідача — адвокат Гулий Андрій Васильович, про стягнення заборгованості за кредитним договором,
встановив:

Стислий виклад позицій позивача та відповідача.
ТОВ “УКР КРЕДИТ ФІНАНС” у лютому 2026 року звернулося до суду через систему «Електронний суд» з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 21 419,25 грн та судових витрат зі сплати судового збору в розмірі 2 662,40 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30.09.2023 року ТОВ “УКР КРЕДИТ ФІНАНС” та ОСОБА_1 в електронній формі уклали договір про відкриття кредитної лінії № 1280-3486. Договір підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, а кредитні кошти перераховано на його банківську картку. Позивач зазначає, що ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав, здійснював погашення заборгованості лише частково. Внаслідок порушення умов договору утворилася заборгованість, розмір якої, після застосування позивачем власної програми лояльності (списання частини боргу у сумі 1 251,42 грн), становить 21 419,25 грн. Ця сума складається із: простроченої заборгованості за кредитом (тілом) — 4 697,75 грн та простроченої заборгованості за нарахованими процентами — 16 721,50 грн.
Представник відповідача — адвокат Гулий А.В. подав до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що відповідач не визнає позовні вимоги у повному обсязі, просить суд відмовити у їх задоволенні та стягнути з позивача судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000,00 грн. Свою позицію сторона відповідача мотивує тим, що позивачем не надано належних доказів (первинного розрахункового документа, платіжного доручення, меморіального ордеру чи виписки з банківського рахунку), які б підтверджували факт перерахування відповідачу кредитних коштів на його картковий рахунок. На обґрунтування своїх доводів представник відповідача посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 755/2284/16-ц та у постанові від 13 травня 2020 року у справі № 219/1704/17, зазначаючи, що відсутність належних первинних банківських документів позбавляє суд можливості перевірити як факт перерахування чи отримання коштів у кредит, так і правильність нарахування самої спірної заборгованості. Представник відповідача вказує, що розрахунок заборгованості є лише внутрішнім документом фінансової установи, а з документів, долучених до позову, неможливо встановити ні власника картки, ні даних про здійснення операцій. З огляду на викладене, сторона відповідача просить у задоволенні позову відмовити повністю.

Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі.
Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 лютого 2026 року відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, позивач та його представник були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи. Разом із позовною заявою представник позивача подав клопотання, у якому просив проводити розгляд справи за його відсутності та зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі.
У судове засідання відповідач та його представник не з`явилися. 27 квітня 2026 року представник відповідача подав заяву про розгляд справи без його участі та без участі відповідача, у якій зазначив, що наполягає на відмові у задоволенні позову та повністю підтримує заперечення, викладені у відзиві на позовну заяву.
Оскільки у судове засідання не з`явилися усі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Відповідно до ч.4 ст.268 ЦПК у зв`язку з неявкою всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписав рішення без його проголошення. Відповідно до ч.5 ст.268 ЦПК датою ухвалення рішення зазначена дата складення повного судового рішення.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Укладення кредитного договору, його умови та видача коштів.
Відповідно до паспорта споживчого кредиту від 30.09.2023 ОСОБА_1 ознайомився з умовами кредитування, а ТОВ “УКР КРЕДИТ ФІНАНС” виконало обов`язок надати інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій. У паспорті зазначено про його підписання ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором, а зі сторони кредитора документ підписано директором ТОВ “УКР КРЕДИТ ФІНАНС” Резуєвим Є.В..
30 вересня 2023 року ТОВ “УКР КРЕДИТ ФІНАНС” та ОСОБА_1 уклали в електронній формі Договір про відкриття кредитної лінії № 1280-3486. Умови договору також закріплені у Паспорті споживчого кредиту та Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача (графіку платежів), що підписані сторонами, і встановлюють строк кредитування 300 днів (до 25.07.2024 року). У всіх зазначених документах зазначено про їх підписання ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором із відповідними реквізитами, а зі сторони кредитора їх підписано директором ТОВ “УКР КРЕДИТ ФІНАНС” Резуєвим Є.В.
ОСОБА_1 приєднався до запропонованого кредитодавцем договору, підписавши усі зазначені документи електронним підписом одноразовим ідентифікатором А3145, про що зазначено в реквізитах електронних документів, з яких складається договір.
Договором встановлені такі умови кредитування:
сума кредиту - 5 000,00 грн;
строк кредитування - 300 днів (до 25.07.2024);
стандартна процентна ставка - 1,50% в день (547,50% річних);
знижена процентна ставка - 1,20% в день;
комісія за видачу кредиту - 15,00% від суми кредиту;
спосіб видачі: безготівкове перерахування на банківський рахунок позичальника з використанням реквізитів електронного платіжного засобу НОМЕР_1 .
На виконання умов зазначеного договору ТОВ “УКР КРЕДИТ ФІНАНС” 30.09.2023 перерахувало на банківську платіжну картку відповідача 5 000,00 грн. Це підтверджується Квитанцією про перерахування коштів від фінансово-розрахункової установи (платіжної системи LiqPay, ID операції 2372315661 від 30.09.2023 року о 13:45). У ній зазначено призначення платежу, яке чітко вказує на договір № 1280-3486. Перерахування здійснювалося на картку отримувача, маска якої НОМЕР_2 . Цей номер відповідає реквізитам особистого електронного платіжного засобу, які відповідач вказав у Кредитному договорі ( НОМЕР_1 ) як належний йому рахунок для отримання коштів.

Порушення зобов`язання та розмір заборгованості.
Як вбачається з наданого позивачем детального розрахунку заборгованості, відповідач ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором № 1280-3486 від 30.09.2023 року належним чином не виконав, здійснюючи погашення заборгованості лише частково. Загальна сума здійснених відповідачем платежів, згідно з даними розрахунку, становить 3 580,75 грн. Зазначені кошти були спрямовані кредитодавцем на погашення комісії, нарахованих процентів та часткове погашення тіла кредиту, внаслідок чого залишок заборгованості за основним боргом (тілом кредиту) зменшився до 4 697,75 грн.
Згідно з розрахунком позивача, у зв`язку з подальшим невиконанням умов договору утворилася заборгованість, загальна сума якої (до застосування будь-яких знижок) склала 22 670,67 грн. Разом з тим, як зазначено у позовній заяві, позивач за власною ініціативою застосував до позичальника програму лояльності, здійснивши часткове списання заборгованості за процентами на суму 1 251,42 грн. Відтак, до стягнення позивачем заявлено заборгованість у загальному розмірі 21 419,25 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом (основного боргу) — 4 697,75 грн та заборгованості за процентами — 16 721,50 грн.
Суд зазначає, що відповідно до наданого розрахунку, нарахування процентів здійснювалося позивачем виключно в межах погодженого 300-денного строку кредитування, а саме за період з 30.09.2023 по 25.07.2024 року. При цьому в розрахунку зафіксовано, що у період з 30.09.2023 по 24.11.2023 року нарахування процентів здійснювалося за зниженою ставкою 1,20% на день. Як відображено у розрахунку та відповідно до п. 10.2 Договору, у зв`язку з несплатою відповідачем передбачених графіком платежів, позивач припинив дію зниженої ставки та, починаючи з 25.11.2023 року, розпочав здійснювати подальше нарахування процентів на залишок суми кредиту за стандартною ставкою у розмірі 1,50% на день.
Власного контррозрахунку чи доказів повного погашення вказаної заборгованості відповідач суду не надав.

Норми права, які застосував суд.
На підставі ст. 205 та ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин, зміст якого зафіксований в електронному документі, вважається вчиненим у письмовій формі.
Відповідно до ст. 13 ЗУ “Про споживче кредитування” договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та/або супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію"). 
Відповідно до частини 12 статті 11 Закону України “Про електронну комерцію” електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
За приписами ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612, ст. 629 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частини 3 статті 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
Крім того, відповідно до пункту 6-1 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», у редакції, що була чинною на час укладення договру і нарахування спірної заборговангості, У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після дня його припинення або скасування у разі прострочення споживачем виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У разі допущення такого прострочення споживач звільняється, зокрема, від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин інших, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. 
Відповідно до ч.5 ст.12 ЗУ “Про споживче кредитування” умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. 
Відповідно до ч.1 ст. 13 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до Законів України «Про платіжні послуги», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України. Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг.
Згідно з пунктом 3 статті 13 Закону продавець (виконавець, постачальник) оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала оплату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів із зазначенням дати здійснення розрахунку.
Відповідно до пункту 159 розділу VIII Постанови НБУ №164 від 29.07.2022р. вказано, що документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до ч.5 ст. 43 ЦПК документи (в тому числі процесуальні документи, письмові та електронні докази тощо) можуть подаватися до суду, а процесуальні дії вчинятися учасниками справи в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч.8 ст. 43 ЦПК якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, на такі документи накладається кваліфікований електронний підпис учасника справи (його представника) відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги".
Відповідно до ч.1 ст.100 ЦПК електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).
Відповідно до ч.2 ст.100 ЦПК електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Мотивована оцінка і висновки суду.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.
Суд встановив, що між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та відповідачем ОСОБА_1 виникли цивільно-правові відносини на підставі кредитного договору № 1280-3486 від 30.09.2023 року, укладеного в електронній формі. Відповідач був обізнаний з умовами кредитування та погодився з ними. Факт укладення договору підтверджується використанням відповідачем електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що згідно зі ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» прирівнюється до власноручного підпису.
Також суд звертає увагу на те, що можливість укладення кредитного договору в електронній формі з підписанням електронним підписом одноразовим ідентифікатором та ідентифікацією боржника електронними засобами, заснована на прямому застосуванні зазначених вище норм закону і визнається в усталеній судовій практиці Верховного Суду, зокрема у постановах від 31 січня 2024 року у справі № 671/1832/20 та від 08 серпня 2022 року у справі № 234/7298/20.
Відомості про підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором (А3145) зазначені у всіх документах, що складають кредитний договір: Договорі про відкриття кредитної лінії № 1280-3486 від 30.09.2023 року, Паспорті споживчого кредиту та підписаних сторонами Таблицях обчислення загальної вартості кредиту для споживача. Зі сторони кредитодавця документи підписані директором ТОВ “УКР КРЕДИТ ФІНАНС” Резуєвим Є.В. Ці документи відповідно до ст. 43, 100 ЦПК України надані позивачем суду у формі електронних копій через підсистему «Електронний суд» із накладенням кваліфікованого електронного підпису представника позивача Дідиченко Д.Г. Суд перевірив підписання за допомогою програмних інструментів автоматизованої системи документообігу суду Д-3. Отже, ці документи є належними і допустимими доказами укладення кредитного договору, вони відповідають передбаченим законом вимогам до електронних доказів. Клопотань про витребування чи дослідження оригіналів цих документів судом від сторін, зокрема від відповідача чи його представника, не надходило. З урахуванням зазначених аргументів суд визнає доведеним факт належного укладення кредитного договору в електронній формі.
Оцінюючи аргументи представника відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, щодо недоведеності факту перерахування коштів та відсутності первинних бухгалтерських документів (меморіальних ордерів, платіжних доручень тощо), суд виходить з таких міркувань.
Враховуючи, що кредит згідно з умовами договору № 1280-3486 надавався шляхом безготівкового переказу з використанням реквізитів електронного платіжного засобу (платіжної картки), правовідносини щодо здійснення платіжної операції регулюються Законом України «Про платіжні послуги» та Постановою Правління НБУ № 164 від 29.07.2022 року «Про затвердження Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів».
Суд зазначає, що кредитодавець є небанківською фінансовою установою, а розрахунки між кредитором і позичальником проводилися за посередництвом платіжної системи, адже перерахування коштів за номером платіжної картки здійснюється з використанням відповідних платіжних сервісів. Належне виконання кредитором своїх зобов`язань щодо надання кредитних коштів підтверджується наданою позивачем Квитанцією платіжної системи LiqPay (ID операції 2372315661 від 30.09.2023 року про переказ 5 000,00 грн), що відповідає зазначеним вище вимогам Закону України “Про платіжні послуги”. Ця квитанція, відповідно до пункту 159 розділу VIII Постанови Правління НБУ № 164 від 29.07.2022 р., має статус первинного документа та може бути використана під час урегулювання спірних питань. Отже, вона є належним, допустимим і достатнім первинним доказом перерахування грошей за кредитним договором.
Суд відхиляє посилання представника відповідача у відзиві на неналежність наданої квитанції як доказу в розумінні норм ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та пунктів 41-42 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 04.07.2018 року № 75. Оцінюючи ці доводи, суд виходить з умов Кредитного договору № 1280-3486 від 30.09.2023 року, укладеного між сторонами. Сторони прямо погодили безготівковий порядок видачі кредиту шляхом переказу на банківський рахунок позичальника з використанням реквізитів електронного платіжного засобу (платіжної картки).
Оскільки кредитодавець ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» є небанківською фінансовою установою, а розрахунки проводилися за посередництвом платіжної системи LiqPay, застосуванню підлягає спеціальне законодавство у сфері електронної комерції та платіжних послуг. Надана позивачем квитанція платіжної системи відповідає узгодженому сторонами в договорі способу здійснення розрахунків, і згідно з пунктом 159 розділу VIII Постанови Правління НБУ № 164 від 29.07.2022 р. має статус первинного документа. Такого ж висновку щодо неможливості поширення законодавства про розрахунки у банках на кредитні відносини між фінансовою установою і позичальником фізичною особою щодо розрахунків, які здійснюються через електронні платіжні системи, з посиланням на норми ч. 1, 3 ст. 13 Закону України «Про електронну комерцію» дійшов Верховний суд у постанові від 12 червня 2023 року у справі № 263/3470/20.
Окремо суд відхиляє посилання сторони відповідача на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 11 вересня 2019 року у справі № 755/2284/16-ц та від 13 травня 2020 року у справі № 219/1704/17. Ці правові висновки були сформульовані щодо обставин, які істотно відрізняються від обставин цієї справи. У наведених представником відповідача справах кредиторами були банки, а розрахунки між сторонами проводилися безпосередньо у банку між банківськими рахунками без використання платіжних систем. У справі № 219/1704/17 банк вказував що оригінали цих доказів залишилися на окупованій території, а у справі № 755/2284/16-ц судом встановлено, що надана позивачем виписка суперечить первинним бухгалтерським документам, які підтверджують факт видачі кредитних коштів, оскільки не співвідноситься з первинними документами, які наявні в матеріалах справи, а перевірити відповідність з меморіальними ордерами, які теж є первинними документами, неможливо, у зв`язку із їх знищенням. Натомість у справі за позовом до ОСОБА_1 згідно умов кредитного договору розрахунки за домовленість сторін проводилися не безпосередньо між рахунками сторін у банку, а з використанням посередника платіжної системи та відповідного платіжного засобу - картки. При цьому позивач надав квитанцію платіжної системи LiqPay АТ КБ “Приватбанк”, яка достовірно підтверджує факт перерахування коштів відповідачу на вказану позичальником у договорі картку за відповідним номером договору.
Суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що з наданих документів неможливо встановити повний номер картки та її належність ОСОБА_1 ..
Як вбачається з розділу 12 Договору про відкриття кредитної лінії № 1280-3486 від 30.09.2023 року, сторони прямо погодили реквізити для видачі кредиту, визначивши «Номер особистого електронного платіжного засобу» у вигляді замаскованого номера: НОМЕР_1 . З огляду на перші шість цифр номерка карти, вона видана АТ КБ “Приватбанк”. Суд зазначає, що відображення номера платіжної картки у частково прихованому вигляді (маскування) є обов`язковим міжнародним стандартом безпеки у сфері платіжних карток з метою захисту конфіденційних фінансових даних клієнтів. З огляду на це, відсутність у тексті договору та у квитанції платіжної системи повного номера картки відповідача є правомірною та не вважається недоліком документа чи доказу.
У наданій позивачем квитанції платіжної системи LiqPay від 30.09.2023 року зазначено маску картки отримувача — 414949*76, яка повністю збігається з початковими та кінцевими цифрами реквізитів, які відповідач особисто вказав у договорі. Підписавши кредитний договір електронним підписом одноразовим ідентифікатором, відповідач погодив ці реквізити та підтвердив їх правильність. Крім того, згідно з п. 3.4 Договору, позичальник зобов`язаний вказати реквізити картки, що належать особисто йому, а у разі надання реквізитів третьої особи — він підтверджує передачу майнових прав на отримання коштів такій особі, при цьому обов`язки за кредитним договором все одно залишаються за позичальником.
Отже, відповідно до норм ст. 81 ЦПК України позивач надав належні, допустимі та достатні докази перерахування грошей позичальнику (квитанцію платіжної системи), що згідно зі ст. 1046 ЦК України підтверджує виконання кредитного договору кредитодавцем. Водночас представник відповідача, заперечуючи проти цих доказів, не надає інших, зокрема тих, до яких відповідач має доступ, тобто виписки з власного банківського рахунку або інших документів щодо свого рахунку у банку, до якого прив`язана зазначена вище платіжна карта, що видана АТ КБ “Приватбанк”, або його відсутності, які могли б спростувати факт надходження коштів на його картку або ж відсутності у нього відповідної картки та рахунку. За таких обставин заперечення представника відповідача зводяться лише до неправильного тлумачення законодавства про платіжні і розрахункові операції. Закон не вимагає від відповідача доведення відсутності обставини перерахування йому коштів (концепція негативного доказу). Водночас оцінка судом наданих сторонами доказів ґрунтується на принципах змагальності і диспозитивності з урахуванням норм ст. 80, 81 ЦПК України щодо достатності доказів та розподілу між сторонами обов`язку доказування. Принцип змагальності не створює для суду обов`язку вважати доведеною обставину, про яку бездоказово стверджує сторона, а надана позивачем квитанція є більш вірогідним доказом, ніж бездоказові заперечення представника відповідача.
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони, а суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає (постанови Верховного Суду від 12 грудня 2024 року у справі № 298/825/15-ц). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). 
Таким чином позивач надав докази перерахування коштів, які відповідають законодавству щодо здійснення платіжних операцій у сфері електронної комерції, виконавши таким чином свій обов`язок щодо доказування обставин, на які він посилається. Відповідач своєю чергою лише хибно посилається на невідповідність закону поданих позивачем доказів перерахування коштів. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про те, що надані позивачем докази перерахування коштів відповідачу за кредитним договором є належними, допустимим і достатніми для підтвердження факту укладення договору. Відповідач не навів достатніх аргументів та доказів на спростування цього факту.
Відповідач, порушуючи умови кредитного договору та вимоги ст. 526, 1054 ЦК України, взяті на себе зобов`язання не виконав, борг сплатив лише частково. Доказів погашення заборгованості в повному обсязі відповідач суду не надав.
Вирішуючи питання про розмір заборгованості, яка підлягає стягненню, суд зазначає наступне.
Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, у період з 30.09.2023 по 24.11.2023 року нарахування процентів здійснювалося за ставкою 1,20% на день. Однак у зв`язку з допущенням позичальником прострочення, кредитор з 25.11.2023 року в односторонньому порядку збільшив фіксовану процентну ставку та продовжив нарахування за вищою ставкою 1,50% на день, посилаючись на втрату права на програму лояльності згідно з п. 10.2 Договору.
Суд вважає такі дії позивача неправомірними з огляду на таке. Кредитні правовідносини між сторонами виникли 30.09.2023 року, тобто у період дії в Україні воєнного стану. Відповідно до пункту 6-1 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», у редакції, чинній на час укладення договору і нарахування заборгованості, у період дії воєнного стану забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит. Згідно з ч. 5 ст. 12 цього ж Закону, умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Крім того, ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України прямо визначає, що умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
Відповідно до висновків Верховного Суду, зокрема, у постановах від 10.11.2021 у справі № 740/3852/19 та від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19, якщо недійсність правочину чи його окремої умови встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Суд зазначає висновок про нікчемність у мотивувальній частині рішення.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що умова договору про перехід на вищу процентну ставку у розмірі 1,50%, на день яка була застосована в односторонньому порядку кредитором внаслідок прострочення боржника у період дії воєнного стану суперечить зазначеним нормами закону, а відповідні умови договру, які дозволяють таке збільшення під час воєнного стану є нікчемними. Відтак, позивач мав право нараховувати проценти виключно за початковою фіксованою ставкою у розмірі 1,20% на день протягом погодженого строку кредитування (300 днів).
Здійснюючи власний розрахунок правомірного розміру процентів, суд зазначає, що відповідно до принципу диспозитивності та правил доказування (ст. 13, 81 ЦПК України) обов`язок надати правильний детальний розрахунок покладається на позивача. Суд не здійснює самостійного поденного бухгалтерського перерахунку заборгованості замість сторони. Ні позивач, ні відповідач не надали інших розрахунків і не просили про проведення судово-бухгальтерської експертизи. Водночас, оскільки наданий позивачем розрахунок ґрунтується на нікчемній умові щодо застосування ставки 1,50%, суд, з метою захисту прав споживача та справедливого вирішення спору, визначає максимально можливий (граничний) розмір правомірної заборгованості.
При цьому суд виходить з того, що після врахування здійснених відповідачем часткових оплат (у тому числі на суму 302,25 грн в рахунок тіла кредиту), непогашений залишок тіла кредиту становить 4 697,75 грн. За правомірною (початковою) ставкою 1,20% максимальна сума щоденних процентів на вказаний залишок становить 56,37 грн. Загальна сума процентів за весь погоджений строк кредитування (300 днів) на цей залишок не може перевищувати 16 911,90 грн. Враховуючи, що за період дії договору відповідачем було фактично сплачено в рахунок погашення процентів 2 528,50 грн, граничний максимальний залишок заборгованості за процентами становить 14 383,40 грн (16 911,90 грн - 2 528,50 грн).
Натомість позивач після самостійного списання частини боргу заявляє до стягнення проценти у розмірі 16 721,50 грн, що перевищує обґрунтовану суму. За таких обставин, позовні вимоги в частині стягнення процентів підлягають задоволенню лише в межах правомірно визначеного залишку у розмірі 14 383,40 грн.
Отже, позовні вимоги ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» є обґрунтованими та підлягають задоволенню частково: у розмірі 4 697,75 грн заборгованості за основним боргом (тілом кредиту) та 14 383,40 грн заборгованості за процентами, обчисленими за правомірною ставкою. У задоволенні решти позовних вимог (в частині стягнення різниці відсотків) належить відмовити.

Щодо розподілу судових витрат.
Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору пропорційно до задоволеної частини вимог. Позивачем сплачено 2 662,40 грн судового збору. Суд задовольняє позовні вимоги на суму 19 081,15 грн, що становить 89,08% від заявленої ціни позову (21 419,25 грн). Таким чином, з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 371,77 грн (2 662,40 грн ? 89,08%).
Щодо заяви представника відповідача про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000,00 грн, суд зазначає таке.
Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. За змістом вказаної норми, право на відшкодування понесених витрат має сторона, на користь якої ухвалено рішення.
Оскільки пред`явлені до відповідача позовні вимоги визнані судом обґрунтованими та задоволені в переважній частині, а всі заперечення представника відповідача проти позову судом повністю відхилені (часткове зменшення суми боргу відбулося виключно з ініціативи суду шляхом застосування імперативних норм права), відповідач у цьому спорі є стороною, яка програла справу. За таких обставин, правові підстави для покладення на позивача обов`язку відшкодувати витрати відповідача на професійну правничу допомогу відсутні, а тому у задоволенні цієї заяви слід відмовити повністю.
Керуючись статтями 3, 12, 13, 81, 141, 158, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд

вирішив:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю “УКР КРЕДИТ ФІНАНС” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором — задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “УКР КРЕДИТ ФІНАНС” заборгованість за кредитним договором № 1280-3486 від 30.09.2023 року у розмірі 19 081 (дев`ятнадцять тисяч вісімдесят одна) гривня 15 копійок.
У задоволенні решти позовних вимог — відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “УКР КРЕДИТ ФІНАНС” судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2 371 (дві тисячі триста сімдесят одна) гривня 77 копійок.
У задоволенні заяви сторони відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу — відмовити.
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи:
Товариство з обмеженою відповідальністю “УКР КРЕДИТ ФІНАНС”, ЄДРПОУ 38548598, адреса місцезнаходження: 01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, буд. 26, офіс 407,
ОСОБА_1 , адреса АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .
Повне рішення складено 01 травня 2026 року.

Суддя        В.В. Орловський