23.06.26
22-ц/812/1430/26
Провадження № 22-ц/812/1430/26
ПОСТАНОВА
Іменем України
23 червня 2026 року м. Миколаїв
справа № 490/4047/23
Миколаївський апеляційний суд у складі:
головуючого Коломієць В.В.  
суддів Серебрякової Т.В., Тищук Н.О.,
із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,
переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Добринова Лариса Анатоліївна, про розірвання договору довічного утримання, за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 , поданою представником – адвокатом Сидоренко Тетяною Володимирівною, на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, ухвалене 01 травня 2026 року під головуванням судді Шолох Л.М., повне судове рішення складено цього ж дня,
У С Т А Н О В И В:
У травні 2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання.
Позивач зазначала, що 27 січня 2023 року між нею та ОСОБА_2 був укладений договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Добриновою Л.А. Згідно п. 7 вказаного договору відповідач взяла на себе зобов`язання надавати їй матеріальне забезпечення, а також усі види догляду (опікування). Вартість матеріального забезпечення була визначена сторонами в розмірі 1000 грн., дана сума повинна сплачуватись відповідачкою не пізніше двадцять дев`ятого числа кожного місяця за наступний місяць. Окрім того, відповідач зобов`язалась забезпечувати її харчуванням, необхідним доглядом, медикаментами та лікарськими засобами, надавати медичну допомогу шляхом залучення кваліфікованих медичних працівників, оплачувати платежі, пов`язані з проживанням в її квартирі, надавати будь-яку допомогу, вчиняти всі необхідні дії щодо забезпечення її всіма засобами, предметами домашнього вжитку, речами, літературою тощо. Взамін цього вона передала у власність відповідачки квартиру АДРЕСА_1 . Як вказала позивач, після укладання договору довічного утримання ОСОБА_2 жодного разу не виплачувала їй матеріальне щомісячне забезпечення, не забезпечувала ліками, одягом, після різкого погіршення стану здоров`я жодного разу не запросила до неї лікаря, сплачувала комунальні послуги виключно з її пенсії, зрідка навідувала її, не давала можливості спілкуватися з донькою. Крім того, після укладення договору у неї зник паспорт та медичні документи. Фактично до повернення її доньки ОСОБА_1 , її доглядав сусід, який готував та приносив їжу, допомагав у побуті, доглядав за нею як міг. 
Посилаючись на викладене, позивачка просила розірвати вищевказаний договір довічного утримання.
У відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_2 – адвокат Сидоренко Т.В. - вважала позовні вимоги необґрунтованими. Так, відповідачка фактично опікує позивачку з початку 2021 року, так як донька ОСОБА_3 – ОСОБА_1 самоусунулася від утримання свої матері похилого віку, проживала за межами України та з нею не спілкувалася. З початку травня 2023 року ОСОБА_1 повернулася до України, вселилася до квартири АДРЕСА_1 , змінила замки та стала перешкоджати відповідачці виконувати умови договору довічного утримання та проживати за адресою реєстрації. ОСОБА_2 неодноразово зверталася до правоохоронних органів з метою усунення перешкод у виконанні нею умов договору довічного утримання. Крім того адвокат Сидоренко Т.В. звертала увагу, що в матеріалах справи знаходиться консультаційний висновок психіатра від 04.05.2023 року щодо огляду позивачки, яким встановлено що на дату огляду її свідомість звужена, контакту недоступна, відповідає на питання не зрозуміло, не визнає родичів, постійно знаходиться в ліжку. Натомість позовна заява та заява про забезпечення позову підписана нібито особисто позивачкою та подана до суду 15.05.2023 року, що викликає сумнів про обізнаність позивачки про існування у провадженні суду цивільної справи за її позовом про розірвання договору довічного утримання. 
Під час розгляду справи – ІНФОРМАЦІЯ_1 – ОСОБА_4 померла.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 травня 2025 року замінено позивачку ОСОБА_4 на правонаступника – її доньку ОСОБА_1 , якою в установленому законом порядку подано заяву про прийняття спадщини. 
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 травня 2026 року позов задоволено. Розірвано договір довічного утримання, укладений 27 січня 2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Добриновою Л.А. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 травня 2023 року у вигляді арешту на квартиру АДРЕСА_1 та яка належить ОСОБА_2 .
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 не виконувала умови договору довічного утримання ОСОБА_3 , що є підставою для його розірвання. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 – адвокат Сидоренко Т.В., вважає, що дане рішення прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги адвокат Сидоренко Т.В зазначає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про невиконання відповідачкою п. 7 договору довічного утримання, оскільки вказаним пунктом не визначено форма сплати набувачем щомісячного матеріального забезпечення відчужувану (готівкова або безготівкова форма). Також суд не надав належної оцінки тому, що ОСОБА_2 до початку травня 2023 року (повернення доньки позивачки - ОСОБА_1 до України) виконувала умови договору довічного утримання належним чином та в повному обсязі, а потім донька позивачки вселилася до квартири АДРЕСА_1 , змінила замки та стала перешкоджати їй виконувати умови договору довічного утримання та проживати за адресою своєї реєстрації. У зв`язку з чим відповідач неодноразово зверталася до правоохоронних органів з метою усунення перешкод у виконанні нею умов договору довічного утримання. Апелянт вважає, що відсутні правові підстави для задоволення судом першої інстанції позовних вимог, враховуючи правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 22.06.2022 року у справі № 755/14034/20, від 03.07.2023р. у справі № 522/10237/20. Також звертає увагу, що в матеріалах справи знаходиться консультаційний висновок психіатра від 04.05.2023 року щодо огляду ОСОБА_3 , яким встановлено, що станом на дату огляду свідомість ОСОБА_3 звужена, контакту недоступна, відповідає на питання незрозуміло, не визнає родичів, постійно знаходиться в ліжку. Натомість позовна заява та заява про забезпечення позову підписана нібито ОСОБА_3 особисто та подана до суду 15.05.2023 року, тобто через 11 діб після огляду психіатром, яким встановлено стан здоров`я відчужувача. Всі клопотання, які знаходяться в матеріалах справи, подані ОСОБА_1 , яка на дату подачі вказаних клопотань мала процесуальний статус у справі: третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача. За такого, у відповідачки існує об`єктивний сумнів про обізнаність ОСОБА_3 щодо існування у провадженні суду цивільної справи за нібито її позовом про розірвання договору довічного утримання та можливість усвідомлювати свої дії на дату подачі позову. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 – адвокат Коренко Т.В. - вказує, що відповідачка не виконувала умови договору довічного утримання, що підтверджено дослідженими документами, поясненнями ОСОБА_3 та її доньки ОСОБА_1 а також допитаними свідками: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , а тому вважає рішення законним та обґрунтованим. З урахуванням викладеного адвокат Коренко Т.В. просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 , та її представник адвокат Сидоренко Т.В. - підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги.
ОСОБА_1 та її представник адвокат Коренко Т.В. - вважали апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, та просили залишити оскаржуване рішення без змін.
Приватний нотаріус Добринова Л.А. в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце судового засідання належним чином повідомлена. Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.
Судом встановлено і таке підтверджується матеріалами справи, що 27 січня 2023 року між первісною позивачкою ОСОБА_3 та відповідачкою ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Добриновою Л.А. за реєстр. № 7 (т. 1 а.с. 102-103)
Відповідно до пункту 1 цього договору відчужувач ОСОБА_3 передала у власність набувачеві ОСОБА_2 , а набувач прийняла від відчужувача у власність квартиру АДРЕСА_1 , взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувачу утримання та догляд довічно на умовах, встановлених цим договором.
Пунктом 7 цього договору визначено, що набувач зобов`язується надавати відчужувачу довічно матеріальне забезпечення, а також усі види догляду (опікування). За згодою сторін грошова оцінка матеріального забезпечення відчужувачу набувачем складає 1000 грн 00 коп. щомісячно. Дана сума повинна сплачуватися набувачем не пізніше двадцять дев`ятого числа кожного місця за наступний місяць. Оцінка матеріального забезпечення підлягає індексації в порядку, визначеному законом. Догляд (опікування), що надається набувачем відчужувачу включає в себе: забезпечення відчужувача харчуванням, необхідним одягом, медикаментами та лікарськими засобами; надання медичної допомоги шляхом залучення кваліфікованих медичних працівників (лікаря, медичної сестри, тощо); оплату платежів, пов`язаних з проживанням в квартирі відчужувача; надання будь-якої допомоги; вчинення всіх необхідних дій щодо забезпечення відчужувача всіма засобами, предметами домашнього вжитку, речами, літературою тощо. До обов`язків набувача також входить виконання додаткових доручень відчужувача, необхідних для забезпечення останнього належним доглядом. Набувач зобов`язується безкоштовно забезпечувати відчужувача житлом у квартирі, яка їй передана за даним договором, довічно. Для проживання відчужувача надається вся квартира, яка є предметом даного договору, без права постановки на реєстраційний облік та проживання в ньому сторонніх осіб. Набувач зобов`язаний у разі смерті відчужувача поховати її.
Відповідно до пункту 16 цього договору, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішення суду: на вимогу відчужувача у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача. 
Як слідує зі змісту посвідчувального напису нотаріуса на цьому договорі, у зв`язку з хворобою, похилим віком та на прохання договір був посвідчений за адресою: АДРЕСА_2 . 
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з доведеності того, що відповідачка ОСОБА_2 не виконувала належним чином умови договору довічного утримування ОСОБА_3 , що є підставою для його розірвання.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на нижчевикладене.
Так, відповідно до частини першої статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (стаття 744 ЦК України).
Договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини (пункт 1 частини першої статті 755 ЦК України).
Положення частини першої статті 755 ЦК України не містять визначення неналежного виконання набувачем обов`язків за договором довічного утримання, а тому при вирішенні зазначеного питання, суд має враховувати конкретні обставини справи, а також умови договору довічного утримання та приписи статті 651 ЦК України, якою визначені загальні підстави для зміни або розірвання договору.
Тлумачення пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України свідчить, що підставою для розірвання договору довічного утримання на вимогу відчужувача є невиконання (неналежне виконання) набувачем тих обов`язків, які безпосередньо передбачені договором.
Частиною другою статті 651 ЦК України визначено, що договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України).
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов. Саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України має надати суду докази відсутності тих обставин, на які посилається позивач.
Такі висновки щодо застосування статей 755, 756 ЦК України узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц, від 29 серпня 2018 року у справі № 755/1226/17-ц, від 06 травня 2020 року у справі № 755/1750/19, від 24 червня 2021 року в справі № 644/1566/19, від 15 серпня 2023 року у справі № 712/10192/22.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
На підтвердження виконання своїх обов`язків за договором довічного утримання відповідачкою були надані докази оплати комунальних послуг за адресою проживання позивачки.
Разом із тим, жодних доказів виконання відповідачкою інших покладених на неї обов`язків за договором довічного утримання, зокрема надання позивачці матеріального забезпечення, які сторони оцінили у 1 000 грн. щомісячно, забезпечення відчужувача харчуванням, необхідним одягом, медикаментами та лікарськими засобами, які ОСОБА_3  з огляду на її вік – 85 років беззаперечно потребувала; забезпечення відчужувача всіма засобами, предметами домашнього вжитку, речами, - ОСОБА_2 не було надано.
Натомість, допитані під час розгляду справи за клопотанням позивача у якості свідків ОСОБА_3  - ОСОБА_6 (сусідка ОСОБА_3 ) і ОСОБА_5 (подруга ОСОБА_1 ) - пояснили, що відповідачка ОСОБА_2 не займалася утриманням та доглядом ОСОБА_3 , а з квітня 2023 року нею опікувалася її донька ОСОБА_1 . 
Так, свідок ОСОБА_7 пояснила, що їй подзвонила ОСОБА_1 та просила відвідати її маму ОСОБА_3 , тому що та їй подзвонила і пожалілась, що вона хвора, голодна, біля неї нікого немає, крім квартиранта. Коли вона прийшла, то в квартирі був безлад, ОСОБА_3 лежала недоглянута, голодна, хотіла пити. Квартирант забороняв годувати її, бо не хотів за нею прибирати, так як вона була лежача і за нею ніхто не доглядав. На її питання: « ОСОБА_8 , де всі інші?, квартирант пояснив, що її вже давно немає, вона чи в м. Києві чи в м. Одесі, він точно не знає, а дочка її приходить два рази в тиждень і приносить пів баночки супу. ОСОБА_1 попросила її ще приходити навідувати маму поки вона не повернеться з Італії, весь цей час коли вона приходила двічі на тиждень, нікого біля неї не було. ОСОБА_1 повернулася з-за кордону близько 25 квітня 2023 року.
Свідок ОСОБА_6 пояснила, що коли у грудні 2022 року ОСОБА_3 впала і перестала виходити, вона як сусідка намагалися їй допомагати, готувала та приносила їжу три-п`ять разів на тиждень. Крім квартиранта вона нікого у ОСОБА_9 не бачила. Дочка ОСОБА_1 приїхала в квітні 2023 року. 
Також судом першої інстанції була надана правильна оцінка показанням свідка ОСОБА_10 – доньки відповідачки ОСОБА_2 , яка пояснила, що її мати приїздила до ОСОБА_3 нерегулярно, та коли її не було саме вона (свідок) за свої кошти сплачувала комунальні платежі, купувала продукти та ліки для ОСОБА_3 , та свідка ОСОБА_11 , яка пояснила, що ОСОБА_3 не висловлювала скарг на племінницю ОСОБА_2 і намірів розірвати договір довічного утримання.
Так, суд правильно вважав, що покази вказаних свідків не доводять належного виконання ОСОБА_2 її обов`язків за договором довічного утримання та вказують на періодичність (нерегулярність) відвідувань нею ОСОБА_3 , що у свою чергу об`єктивно унеможливлює належне та повне виконання умов договору довічного утримання.
При цьому в суді апеляційної інстанції відповідачка ОСОБА_2 підтвердила, що з 2022 року працює та проживає у м.Києві, на підтвердження чого надала довідку з місця роботи, згідно якої вона з 05.10.2022 року працює у Національному університеті біоресурсів і природокористування України, м. Київ, та пояснила, що у зв`язку з такими обставинами її донька допомагала їй опікуватись ОСОБА_3 . 
Між тим заміни набувача за договором довічного утримання в передбаченому статтею 752 ЦК України порядку не було проведено.
Крім того колегія суддів враховує, що жодних доказів купівлі донькою відповідачки ОСОБА_2 продуктів та ліків для ОСОБА_3 матеріали справи не містять. 
Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають до застосуванню, надав належну правову оцінку усім наданим сторонами доказам у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність неналежного виконання відповідачкою умов оспорюваного договору довічного утримання, що був укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 27 січня 2023 року, та наявність правових підстав для його розірвання.
Доводи апеляційної скарги про помилковість зазначених висновків суду першої інстанції є безпідставними, оскільки, як зазначено вище, саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України має надати суду докази відсутності тих обставин, на які посилається позивач. Проте таких доказів відповідачкою не було надано.
Не впливають на правильність висновків суду першої інстанції і посилання апеляційної скарги на те, що з травня 2023 року ОСОБА_1 перешкоджала надавати їй матеріальне утримання та допомогу ОСОБА_3 , з огляду на відсутність доказів належного виконання відповідачкою своїх обов`язків за договором довічного утримання і до вказаного часу та враховуючи, що вже у травні 2023 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшов позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання вказаного договору.
Також не можна вважати обґрунтованими посилання апеляційної скарги на те, що у відповідачки існує об`єктивний сумнів про обізнаність ОСОБА_3 щодо існування у провадженні суду цивільної справи за нібито її позовом про розірвання договору довічного утримання та можливість усвідомлювати свої дії на дату подачі позову, враховуючи консультаційний висновок психіатра від 04.05.2023 року щодо огляду ОСОБА_3 .
Так, згідно вказаного консультаційного висновку спеціаліста лікаря ОСОБА_12 від 04 травня 2023 року ОСОБА_3 встановлено діагноз: F01.8 судинна деменція: свідомість звужена, контакту недоступна, відповідає на питання незрозуміло, постійно знаходиться в ліжку, сама не їсть, повністю обслуговується дочкою, зі слів дочки інколи галюцинує, постійно знаходиться в підгузках.
Разом із тим в матеріалах справи також міститься довідка №993 від 18 січня 2023 року, видана Завідуючим психіатричного відділення КНП «Миколаївський обласний центр психічного здоров`я» Миколаївської обласної ради Тригуб І.Ф. та лікарем-психіатром ОСОБА_13 (тобто чотирма місяцями раніше консультаційного висновку, на який посилається апелянт), що була надана нотаріусу при укладанні оспорюваного правочину, згідно якій ОСОБА_3 на обліку в МОЦПЗ не перебуває, без психічних розладів.
Зі змісту спірного договору слідує, що він підписаний ОСОБА_3 особисто, добровільно, відповідно до власного вільного волевиявлення, що відповідає внутрішній волі, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій.
За таких обставин, враховуючи, що ОСОБА_3 не була визнана недієздатною, її підпис на позовній заяві у передбачений законом спосіб не спростована, колегія суддів вважає необґрунтованими припущення апелянта про те, що позовна заява не відповідала волі ОСОБА_3 .
Щодо посилань апеляційної скарги на неврахування судом висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 22 червня 2022 року у справі №755/14034/20, від 03 липня 2023 року у справі № 522/10237/20, то обставини цих справ, є відмінними від тих, що встановлені у справі, що переглядається в апеляційному порядку. 
Так, у справі № 755/14034/20 підставою позову про розірвання договору довічного утримання позивач вказувала недостатність визначеного сторонами у договорі щомісячного грошового утримання, відповідач її вимогу збільшити грошове утримання залишила без відповіді, а тому позивач не має наміру в подальшому отримувати у відповідача допомогу, послуги, кошти. Відмовляючи у задоволенні позову Верховний Суд виходив з того, що судами було встановлено, що зобов`язання за договором довічного утримання відповідач виконувала в повному обсязі, а тому обставини, на які посилався позивач не можуть бути підставою для розірвання договору.
У справі № 755/14034/20 підставою позову про розірвання договору довічного утримання позивач вказувала, що відповідач не надає їй грошове утримання в розмірі мінімальної заробітної плати; не здійснює придбання харчування, одягу та не сплачує житлово-комунальні платежі на загальну суму, що відповідає розміру мінімальної заробітної плати; не передає пенсію в повному обсязі позивачці. Відмовляючи у задоволенні позову суди виходили з того, що за умовами укладеного між сторонами договору довічного утримання відповідач не брала на себе обов`язок зі щомісячної сплати позивачці грошового утримання в розмірі мінімальної заробітної плати, також судом було встановлена неможливість виконання відповідачем у повному обсязі своїх обов`язків із забезпечення позивачки харчуванням, одягом та необхідною допомогою внаслідок неприйняття такого забезпечення позивачкою після виникнення між ними конфліктних відносин.
З огляду на викладене доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду про наявність підстав для задоволення позову.
Отже, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.
З огляду на результати апеляційного перегляду справи відсутні підстави для відшкодування відповідачці судових витрат.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником – адвокатом Сидоренко Тетяною Володимирівною, залишити без задоволення.
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 травня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий   В.В. Коломієць

Судді   Т.В. Серебрякова

Н.О. Тищук

Повна постанова складена 29 червня 2026 року