ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 року	м. Львів	Справа № 914/2323/25	
Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:
головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,
суддів: Бонк Т.Б.,
Якімець Г.Г.,
секретар судового засідання Бабій М.М.
явка учасників справи: 
від позивача: Васькович В.І., Пилипів О.В.;
від відповідача-1: Антонів Н.С.;
від відповідача-2: Бундз Р.О.;
від третьої особи: не з`явився,

розглянув апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Еколайфсіті" №914/2323/25-1 від 23.12.2025,
на рішення Господарського суду Львівської області від 24.11.2025, суддя Манюк П.Т., м.Львів, повний текст рішення складено 04.12.2025
у справі №914/2323/25
за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Комунальник 1", м. Стрий,
до відповідача-1 товариства з обмеженою відповідальністю "Еколайфсіті", м. Львів,
до відповідача-2 товариства з обмеженою відповідальністю "АвтоМобіль", м. Стрий,
за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_1 , м. Болехів
про визнання недійсними договорів комісії, договорів купівлі-продажу та застосування наслідків їх недійсності,

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог позивача
Товариство з обмеженою відповідальністю "Комунальник 1" (надалі позивач) звернулося в Господарський суд Львівської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Еколайфсіті" (попередня назва ТзОВ «Комунальник 2», надалі відповідач-1) та товариства з обмеженою відповідальністю "АвтоМобіль" (надалі відповідач-2) про визнання недійсними договорів комісії, договорів купівлі-продажу та застосування наслідків їх недійсності шляхом повернення транспортних засобів.
В обґрунтування позивних вимог позивач вказує, що колишнім директором позивача - ОСОБА_1 видано довіреності, якими він доручив ОСОБА_2 - своїй дружині, здійснити усі необхідні дії щодо зняття з обліку та оформлення договору купівлі-продажу 5 транспортних засобів, які належали ТзОВ «Комунальник 1».
На підставі цих довіреностей, ОСОБА_2 від імені позивача уклала договори комісії з ТзОВ «АвтоМобіль» (відповідач 2). У подальшому між ТзОВ «АвтоМобіль» та ТзОВ «Комунальник 2» (засновником та керівником якого є дружина ОСОБА_1 - ОСОБА_2) укладено договори купівлі-продажу на загальну суму 75 311, 67 грн, на підставі яких відповідач 1 придбав спірні транспортні засоби.
Позивач вважає, що укладені договори комісії та купівлі-продажу слід визнати недійсними з мотивів, що вони суперечили інтересам позивача, представник ТзОВ «Комунальник 1» - ОСОБА_2 не була уповноважена на їх укладення, продаж транспортних засобів вчинено за заниженою вартістю, а в.о. директора позивача - ОСОБА_1 не повідомив протягом двох днів засновника товариства про виникнення конфлікту інтересів.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 24.11.2025 позов задоволено повністю. Визнано недійсними договори комісії, укладені між товариством з обмеженою відповідальністю «АвтоМобіль» та ОСОБА_2, яка діяла від імені товариства з обмеженою відповідальністю «Комунальник 1»:
- від 03.07.2024 № 779 про доручення права продажу транспортного засобу RENAULT АЕ 440, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 ;
- від 03.07.2024 № 780 про доручення права продажу транспортного засобу IVECO MAGIRUS, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_4 ;
- від 03.07.2024 № 781 про доручення права продажу транспортного засобу SEDDON ATKINSON сміттєвоз-С, 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_5 , номерний знак НОМЕР_6 ;
- від 03.07.2024 № 782 про доручення права продажу транспортного засобу MOSLEIN SKAM3, 2003 року випуску, номер кузова НОМЕР_7 , номерний знак НОМЕР_8 (документ посвідчення особи від комітента зазначено 3353200683 від 24.01.2022 р. виданий 4638);
- від 16.07.2024 № 898 про доручення права продажу транспортного засобу FRUEHAUF Т34C1NL, 1997 року випуску, номер кузова НОМЕР_9 , номерний знак НОМЕР_10 .
Визнано недійсними договори купівлі-продажу, укладені між товариством з обмеженою відповідальністю «АвтоМобіль» та товариством з обмеженою відповідальністю «Комунальник 2»:
- від 04.07.2024 № 779 про передачу у власність ТзОВ «Комунальник 2» транспортного засобу марки RENAULT АЕ 440, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 - за ціною 21 500, 00 гривень;
- від 04.07.2024 № 780 про передачу у власність ТзОВ «Комунальник 2» транспортного засобу IVECO MAGIRUS, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_4 - за ціною 23 811, 67 грн;
- від 04.07.2024 № 781 про передачу у власність ТзОВ «Комунальник 2» транспортного засобу SEDDON ATKINSON, 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_5 , номерний знак НОМЕР_6 - за ціною 10 000, 00 гривень;
- від 04.07.2024 №782 про передачу у власність ТзОВ «Комунальник 2» транспортного засобу MOSLEIN SKAM3, 2003 року випуску, номер кузова НОМЕР_7 , номерний знак НОМЕР_8 - за ціною 10 000, 00 гривень;
- від 17.07.2024 № 898 про передачу у власність ТзОВ «Комунальник 2» транспортного засобу FRUEHAUF Т34C1NL, 1997 року випуску, номер кузова НОМЕР_9 , номерний знак НОМЕР_10 - за ціною 10 000, 00 гривень.
Застосовано наслідки недійсності правочинів, відновлено становище, яке існувало до укладення договорів купівлі-продажу, та зобов`язано ТзОВ «Еколайфсіті» повернути ТзОВ «Комунальник 1» транспортні засоби: RENAULT АЕ 440, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 ; IVECO MAGIRUS, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_4 ; SEDDON ATKINSON, 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_5 , номерний знак НОМЕР_6 ; MOSLEIN SKAM3, 2003 року випуску, номер кузова НОМЕР_7 , номерний знак НОМЕР_8 ; FRUEHAUF Т34C1NL, 1997 року випуску, номер кузова НОМЕР_9 , номерний знак НОМЕР_10 .
Застосовано наслідки недійсності правочинів, відновлено становище, яке існувало до укладення договорів купівлі-продажу, та зобов`язано товариство з обмеженою відповідальністю «Комунальник 1» повернути товариству з обмеженою відповідальністю «Еколайфсіті» грошові кошти у загальному розмірі 75 311, 67 грн. 
Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Еколайфсіті» на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Комунальник 1» суму в розмірі 27 857, 60 судового збору.
Рішення суду обґрунтовано відчуження належних ТзОВ «Комунальник 1» транспортних засобів з порушенням вимог Цивільного кодексу України, Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» та положень статуту товариства. 
Суд також врахував, що вартість відчужених транспортних засобів була істотно заниженою та не підтверджувалась належними бухгалтерськими документами. 
Судом встановлено, що кошти за договорами купівлі-продажу надходили на рахунок позивача із значним запізненням, а саме частково у лютому 2025 року та у червні-липні 2025 року, тоді як факт відчуження майна був виявлений лише після звільнення ОСОБА_1 та проведення акту комісійної передачі від 06.02.2025. Після виявлення обставин відчуження майна позивач звернувся до правоохоронних органів та вжив заходів щодо оскарження правочинів, що, на переконання суду, виключало можливість вважати отримання коштів схваленням спірних договорів у розумінні ст. 241 ЦК України. 
Враховуючи встановлені обставини, суд дійшов висновку, що договори комісії № 779, № 780, № 781, № 782 від 03.07.2024 та № 898 від 16.07.2024, а також договори купівлі-продажу № 779, № 780, № 781, № 782 від 04.07.2024 та № 898 від 17.07.2024 укладені з порушенням вимог ч. 3 ст. 203 ЦК України, оскільки не відповідали внутрішній волі юридичної особи та були вчинені всупереч її інтересам. На підставі ст. 215 та ст. 216 ЦК України суд визнав спірні правочини недійсними та застосував двосторонню реституцію, зобов`язавши ТзОВ «Еколайфсіті» повернути ТзОВ «Комунальник 1» транспортні засоби RENAULT АЕ 440, IVECO MAGIRUS, SEDDON ATKINSON, MOSLEIN SKAM3 та FRUEHAUF Т34C1NL, а з позивача на користь відповідача стягнути 75 311,67 грн, сплачених за договорами купівлі-продажу. 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та заперечення інших учасників справи.
24.12.2025 на адресу Західного апеляційного господарського суду через систему «Електронний суд» надійшла апеляційна скарга товариства з обмеженою відповідальністю "Еколайфсіті" №914/2323/25-1 від 23.12.2025 на рішення Господарського суду Львівської області від 24.11.2025 у справі №914/2323/25, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга ТзОВ «Еколайфсіті» обґрунтована тим, що суд неправильно застосував норми матеріального та процесуального права і дійшов помилкових висновків щодо недійсності договорів комісії № 779, № 780, № 781, № 782 від 03.07.2024 та № 898 від 16.07.2024, а також договорів купівлі-продажу № 779, № 780, № 781, № 782 від 04.07.2024 та № 898 від 17.07.2024. 
Скаржник вказує, що суд безпідставно ототожнив договір комісії з представництвом та помилково застосував норми про передоручення, хоча правовідносини сторін регулюються главою 69 ЦК України. Крім того, апелянт стверджує, що суд без належних доказів дійшов висновку про заниження вартості транспортних засобів, оскільки ринкова вартість не була підтверджена звітом суб`єкта оціночної діяльності, а висновки суду ґрунтувалися лише на оголошенні про продаж автомобіля. 
Також апелянт зазначає, що ТзОВ «Комунальник 1» після виявлення продажу транспортних засобів прийняло та використовувало кошти, отримані за договорами, що, на думку скаржника, свідчить про схвалення правочинів відповідно до ст. 241 ЦК України. 
Окрім цього, ТзОВ «Еколайфсіті» вважає безпідставними висновки суду про недобросовісність дій ОСОБА_1 та про те, що сам факт родинних зв`язків між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 підтверджує наявність порушень чи шкоди для позивача. 
04.02.2026 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Еколайфсіті" №914/2323/25-1 від 23.12.2025 - залишити без задоволення, рішення Господарського суду Львівської області від 24.11.2025 - без змін. Відзив обґрунтований тим, що ОСОБА_2 не мала повноважень укладати договори комісії від імені ТзОВ «Комунальник 1», діяла у власних інтересах та в інтересах ТзОВ «Комунальник 2», засновником якого була, що свідчить про конфлікт інтересів і порушення ст. 238 ЦК України та ст. 42 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю». Також у відзиві зазначено, що позивач не схвалював спірні правочини, оскільки дізнався про незаконне відчуження майна лише 06.02.2025, після чого звернувся до правоохоронних органів та оскаржив договори, а надходження коштів не свідчить про згоду з правочинами.
Рух справи в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.12.2025 справу №914/2323/25 розподілено колегії суддів у складі: головуючого судді Бойко С.М., суддів Бонк Т.Б., Якімець Г.Г.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 29.12.2025 з підстав, що визначені ч. 2 ст. 260 ГПК України апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Еколайфсіті" №914/2323/25-1 від 23.12.2025 на рішення Господарського суду Львівської області від 24.11.2025 у справі №914/2323/25 залишено без руху.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 19.01.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "Еколайфсіті" №914/2323/25-1 від 23.12.2025 на рішення Господарського суду Львівської області від 24.11.2025 у справі №914/2323/25.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 30.01.2026 розгляд справи №914/2323/25 призначено на 18.03.2026.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 18.03.2026 розгляд справи №914/2323/25 відкладено на 06.05.2026.
У судове засідання 06.05.2026 з`явились представники позивача, відповідача-1 та відповідача-2, третя особа в судове засідання не з`явилась, хоча належним чином була повідомлена про дату час та місце розгляду справи в порядку, визначеному ч.5 ст. 242, ст. 285 ГПК України, що підтверджується списком розсилки поштової кореспонденції, у зв`язку із чим суд визнав її неявку без поважних причин.
Представники відповідача-1 та відповідача-2 підтримали вимоги апеляційної скарги, навівши доводи аналогічні викладеним в ній, просили її задоволити. 
Представник позивача заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, при цьому наводив доводи аналогічні викладеним у відзиві на апеляційну скаргу. 
Строки розгляду справи в суді апеляційної інстанції. 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи.
Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) господарського судочинства відповідно до пункту 10 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним вважається строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.
При цьому, Європейський Суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (див. рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).
Таким чином, суд, враховуючи обставини справи, застосовує принцип розумного строку тривалості провадження відповідно до зазначеної вище практики Європейського суду з прав людини.
Межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (стаття 269 ГПК України). 
Рішення Господарського суду Львівської області від 24.11.2025 у цій справі оскаржується відповідачем-1 в повному обсязі.
Апеляційний суд, розглянув в судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача-1, дійшов висновку про залишення її без задоволення з таких підстав.
Предметом позову є вимоги ТзОВ «Комунальник 1» про визнання недійсними договорів комісії та договорів купівлі-продажу транспортних засобів, а також застосування наслідків недійсності правочинів шляхом відновлення становища, яке існувало до їх укладення.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 04.05.1998 було зареєстровано товариство з обмеженою відповідальністю «Комунальник 1».
Учасником ТзОВ «Комунальник 1» є ОСОБА_3 , частка якого становить 100 % статутного капіталу (п. 4.2. статуту ТзОВ «Комунальник 1» в редакції від 26.11.2018).
Відповідно до ст. 39 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» (надалі Закон), назвою одноосібного виконавчого органу є "директор", якщо статутом не передбачена інша назва. Виконавчий орган товариства здійснює управління поточною діяльністю товариства.
До компетенції виконавчого органу товариства належить вирішення всіх питань, пов`язаних з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників та наглядової ради товариства (у разі утворення). Виконавчий орган товариства підзвітний загальним зборам учасників і наглядовій раді товариства (у разі утворення) та організовує виконання їхніх рішень.
Згідно з ст. 42 Закону, посадовими особами товариства є члени виконавчого органу, наглядової ради, а також інші особи, передбачені статутом товариства.
Згідно з п.18.1 та п.19.1. статуту позивача, вищим органом товариства є загальні збори його учасників, виконавчим органом товариства є директор. Директор призначається загальними зборами учасників.
Відповідно до п.19.3. статуту ТзОВ «Комунальник 1» директор:
в) укладає та підписує від імені товариства господарські та інші договори (контракти), виступає розпорядником його коштів та майна з врахуванням обмежень, встановлених п.18.4. статуту товариства (п.п. «е» - відчуження майна товариства на суму, що становить п`ятдесят і більше відсотків майна товариства належить до компетенції загальних зборів учасників товариства);
г) видає з урахуванням обмежень, встановлених цим статутом, довіреності на право вчинення дій від імені товариства та представлення його інтересів.
Виконавчий орган товариства зобов`язаний скликати позачергові збори учасників, коли необхідно одержати згоду загальних зборів учасників на укладення договорів, визначених п.18.4. статуту (п.п.«в» абзацу другого п.18.8. статуту).
Судами встановлено, що з 21.09.2020 по 06.02.2025 обов`язки директора ТзОВ «Комунальник 1» виконував ОСОБА_1 (третя особа).
Виконуючи обов`язки директора ТзОВ «Комунальник 1», ОСОБА_1 видав наказ від 03.07.2024 № 3-ТЗ про продаж належних позивачеві транспортних засобів та оформлення договорів купівлі-продажу наступних ТЗ:
1. MOSLEIN SKAM3 НОМЕР_8 , номер шасі: НОМЕР_7 , спеціальний напівпричіп 2003 рік випуску;
2. IVECO MAGIRUS НОМЕР_4 , номер шасі: НОМЕР_3 , спеціальний вантажний самоскид 2007 рік випуску;
3. SEDDON ATKINSON НОМЕР_6 , номер шасі: НОМЕР_5 , спеціальний вантажний самоскид 2006 рік випуску;
4. RENAULT АЕ 440 НОМЕР_2 , номер шасі: НОМЕР_1 , спеціальний вантажний сідловий тягач 2005 рік випуску.
Згідно з наказом, відповідальною за оформлення договорів купівлі-продажу призначив ОСОБА_2, яка не була працівником ТзОВ «Комунальник 1», а займала посаду директора дочірнього підприємства «Комунальник Плюс» ТзОВ «Комунальник 1». Згідно з інформацією з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу від 15.04.2025 остання є дружиною ОСОБА_1
03.07.2024 в.о. директора ОСОБА_1 видав довіреність, якою доручив ОСОБА_2 здійснити усі необхідні дії щодо зняття з обліку та оформлення договору купівлі-продажу вищезазначених транспортних засобів.
Також 03.07.2024 в.о. директора ОСОБА_1 видав довідки про залишкову балансову вартість транспортних засобів, що підлягали продажу.
15.07.2024 в.о. директора ОСОБА_1 також видав довіреність, якою доручив ОСОБА_2 продати транспортний засіб марки FRUEHAUF Т34C1NL НОМЕР_10 , спеціальний напівпричіп, номер шасі: НОМЕР_9 , 1997 рік випуску.
На підставі цих довіреностей, ОСОБА_2 уклала договори комісії з ТзОВ «АвтоМобіль» (відповідач-2), зокрема:
1. договір комісії від 03.07.2024 № 779 про вчинення правочину щодо продажу транспортного засобу RENAULT АЕ 440, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 ;
2. договір комісії від 03.07.2024 № 780 про вчинення правочину щодо продажу транспортного засобу IVECO MAGIRUS, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_4 ;
3. договір комісії від 03.07.2024 № 781 про вчинення правочину щодо продажу транспортного засобу SEDDON ATKINSON сміттєвоз-С, 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_5 , номерний знак НОМЕР_6 ;
4. договір комісії від 03.07.2024 № 782 про вчинення правочину щодо продажу транспортного засобу MOSLEIN SKAM3, 2003 року випуску, номер кузова НОМЕР_7 , номерний знак НОМЕР_8 (документ посвідчення особи від комітента зазначено 3353200683 від 24.01.2022 р. виданий 4638);
5. договір комісії від 16.07.2024 № 898 року про вчинення правочину щодо продажу транспортного засобу FRUEHAUF Т34C1NL, 1997 року випуску, номер кузова НОМЕР_9 , номерний знак НОМЕР_10 .
Відповідно до статті 1011 ЦК України, за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.
На підставі вказаних договорів комісії, ТзОВ «АвтоМобіль» уклало з ТзОВ «Комунальник 2» (нова назва ТзОВ «Еколайфсіті»), в особі ОСОБА_4 (яка діяла на підставі довіреностей, виданих керівником та власником ТзОВ «Комунальник 2» ОСОБА_2), договори купівлі-продажу транспортних засобів, а саме:
1. договір купівлі-продажу від 04.07.2024 № 779 про передачу у власність ТзОВ «Комунальник 2» транспортного засобу марки RENAULT АЕ 440, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 - за ціною 21 500 гривень;
2. договір купівлі-продажу від 04.07.2024 № 780 про передачу у власність ТзОВ «Комунальник 2» транспортного засобу IVECO MAGIRUS, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_4 - за ціною 23 811, 67 грн;
3. договір купівлі-продажу від 04.07.2024 № 781 про передачу у власність ТзОВ «Комунальник 2» транспортного засобу SEDDON ATKINSON, 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_5 , номерний знак НОМЕР_6 - за ціною 10 000 грн;
4. договір купівлі-продажу від 04.07.2024 № 782 про передачу у власність ТзОВ «Комунальник 2» транспортного засобу MOSLEIN SKAM3, 2003 року випуску, номер кузова НОМЕР_7 , номерний знак НОМЕР_8 - за ціною 10 000 грн;
5. договір купівлі-продажу від 17.07.2024 № 898 про передачу у власність ТзОВ «Комунальник 2» транспортного засобу FRUEHAUF Т34C1NL, 1997 року випуску, номер кузова НОМЕР_9 , номерний знак НОМЕР_10 - за ціною 10 000 грн.
Пунктом 2.1. договорів купівлі-продажу № 779, № 780, № 781, № 782, № 898 передбачено, що передача транспортних засобів продавцем і прийняття їх покупцем здійснюється після повної оплати вартості майна в момент підписання цього договору.
Як вбачається з наявної у матеріалах справи банківської виписки по рахунку ТзОВ «Комунальник 1» станом на 23.10.2025, кошти від ТзОВ «Еколайфсіті» (стара назва ТзОВ «Комунальник 2») за транспортні засоби, продані на підставі вищевказаних договорів купівлі-продажу, надійшли на рахунок позивача:
1. За транспортний засіб марки RENAULT АЕ 440, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , договір купівлі-продажу від 04.07.2024 № 779 - 17.06.2025 року в сумі 21 500 грн;
2. За транспортний засіб IVECO MAGIRUS, 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_4 , договір купівлі-продажу від 04.07.2024 № 780 - 17.07.2024 року в сумі 23 811, 67 грн;
3. За транспортний засіб SEDDON ATKINSON, 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_5 , номерний знак НОМЕР_6 , договір купівлі-продажу від 04.07.2024 № 781- 11.02.2025 року в сумі 10 000 грн;
4. За транспортний засіб MOSLEIN SKAM3, 2003 року випуску, номер кузова НОМЕР_7 , номерний знак НОМЕР_8 , договір купівлі-продажу від 04.07.2024 № 782 - 25.02.2025 року в сумі 10 000 грн;
5. За транспортний засіб FRUEHAUF Т34C1NL, 1997 року випуску, номер кузова НОМЕР_9 , номерний знак НОМЕР_10 , договір купівлі-продажу від 17.07.2024 № 898- 16.06.2025 року в сумі 10 000 грн.
14.01.2025 ОСОБА_1 подав на ім`я засновника товариства заяву про звільнення з роботи за угодою сторін з 15.01.2025. Однак, після подання третьою особою заяви про звільнення, актом комісійної передачі від 06.02.2025 було встановлено відсутність вищевказаних транспортних засобів та спецтехніки, які відносяться до основних засобів ТзОВ «Комунальник 1», а також, на той момент відповідачем-1 не було здійснено оплату за вказаними вище договорами купівлі-продажу (крім договору № 780).
Відповідно до п.19.5. Статуту - у разі звільнення директора, він зобов`язаний передати наявну у нього документацію товариства, печатки та штампи, службове посвідчення учаснику, що має найбільшу частку в статутному капіталі або новопризначеному директору, або іншій особі, визначеній загальними зборами учасників. У разі невиконання цього обов`язку, директор зобов`язаний відшкодувати шкоду, завдану товариству.
Відповідно до ст. 92 ЦК України, орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, а також яка є членом колегіального виконавчого органу юридичної особи, з моменту її вступу на посаду набуває обов`язків щодо такої юридичної особи, зокрема зобов`язана діяти виключно в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно, у межах повноважень, наданих статутом юридичної особи і законодавством, і у спосіб, який, на її добросовісне переконання, сприятиме досягненню мети діяльності юридичної особи, у тому числі уникаючи конфлікту інтересів.
Відповідно до ч. 3. ст. 42 Закону - конфліктом інтересів є конфлікт між обов`язком посадової особи діяти добросовісно і розумно в інтересах товариства в цілому та приватними інтересами посадової особи або її афілійованих осіб.
При обранні на посаду, посадова особа товариства зобов`язана подати товариству перелік своїх афілійованих осіб. У разі зміни складу афілійованих осіб посадова особа у п`ятиденний строк з дня, коли їй стало відомо про таку зміну, зобов`язана повідомити про це товариство (ч.4).
Отримання посадовою особою або її афілійованими особами від третіх осіб виплат, винагород чи інших благ за дії (бездіяльність), пов`язані з виконанням посадовою особою її повноважень, є конфліктом інтересів (ч.5).
Посадова особа, якій стало відомо про виникнення конфлікту інтересів, зобов`язана протягом двох днів письмово повідомити про це виконавчий орган товариства та наглядову раду товариства (у разі утворення). Виконавчий орган товариства зобов`язаний повідомити про виникнення конфлікту інтересів усіх учасників товариства протягом двох днів з дня отримання інформації про наявний конфлікт інтересів (ч.6).
Афілійованими особами вважаються особи, які визнаються такими відповідно до п.1 ст. 2 Закону України «Про акціонерні товариства»:
- юридичні особи, одна з яких здійснює контроль над іншою або які перебувають під контролем третьої особи;
- члени сім`ї фізичної особи, а саме чоловік (дружина), батьки (усиновителі), опікуни (піклувальники), брати, сестри, діти та їхні чоловіки (дружини);
- фізична особа та члени її сім`ї і юридична особа, якщо ця фізична особа та/або члени її сім`ї здійснюють контроль над юридичною особою;
Згідно з ч.1 ст. 45 Закону правочин вважається правочином, щодо якого є заінтересованість (далі - правочин із заінтересованістю), якщо він укладається товариством з будь-ким із таких осіб:
1) посадовою особою товариства або її афілійованою особою;
2) учасником, який одноосібно або спільно з афілійованими особами володіє часткою, що становить 20 відсотків статутного капіталу товариства, або його афілійованими особами;
3) юридичною особою, в якій будь-яка з осіб, передбачених пунктами 1 і 2 цієї частини, є членом органу товариства;
3-1) особою, яка здійснює функції управління таким товариством (у разі передання їй повноважень виконавчого органу товариства у випадках, передбачених законом);
4) іншою особою, визначеною статутом товариства.
Відповідно до ст. 46 Закону значний правочин, правочин із заінтересованістю, вчинений з порушенням порядку прийняття рішення про надання згоди на його вчинення, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки товариства лише у разі подальшого схвалення правочину товариством у порядку, встановленому для прийняття рішення про надання згоди на його вчинення.
Подальше схвалення правочину товариством у порядку, встановленому для прийняття рішення про надання згоди на його вчинення, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки товариства з моменту вчинення цього правочину.
Згідно з ст. 238 ЦК України, представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.
Частиною першою статті 240 ЦК України передбачено, що представник зобов`язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє.
Згідно абзацу другого ч.2 ст. 207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 245 ЦК України, форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Довіреність, що видається у порядку передоручення, підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, встановлених частиною четвертою цієї статті.
Як встановлено судами, ОСОБА_2, будучи представником ТзОВ «Комунальник 1» при продажі транспортних засобів, діяла у своїх інтересах, так як будучи одночасно засновником і керівником ТзОВ «Комунальник 2», видала наказ від 04.07.2024 № 2Г про призначення відповідального за здійснення державної реєстрації та видала довіреність від 04.07.2024, якою уповноважила ОСОБА_4, здійснити державну реєстрацію за ТзОВ «Комунальник 2» придбаних у позивача транспортних засобів.
Крім цього, 16.07.2024 ОСОБА_2 видала довіреність, якою уповноважила ОСОБА_4 оформити договір купівлі-продажу транспортного засобу FRUEHAUF Т34C1NL, 1997 року випуску, номер кузова НОМЕР_9 , номерний знак НОМЕР_10 , придбаного у позивача.
Частина перша статті 215 ЦК України визначає підставами недійсності правочину недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до частин першої - третьої, п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (підпункт 5.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.11.2019 у справі № 918/204/18).
Згідно зі статутом ТзОВ «Комунальник 1», право підпису господарських та інших договорів від імені товариства має тільки директор (п. 19.3. статуту).
В.о. директора ТзОВ «Комунальник 1» ОСОБА_1 з дня отримання інформації про наявний конфлікт інтересів при продажі спірних транспортних засобів товариству з обмеженою відповідальністю «Комунальник 2», засновником та власником якого була його дружина, був зобов`язаний протягом двох днів письмово повідомити про виникнення конфлікту інтересів єдиного учасника товариства ТзОВ «Комунальник 1» - ОСОБА_3 . ОСОБА_1 таких дій не вчинив, що свідчить про вчинення правочину із заінтересованістю. Подальшого схвалення правочину товариством також не було.
Посилання апелянта на те, що сам факт родинних зв`язків між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не підтверджує порушень, колегія суддів відхиляє, оскільки судами встановлено не лише факт сімейних відносин, а й наявність реального конфлікту інтересів, за якого ОСОБА_2 , будучи представником позивача, одночасно діяла в інтересах ТзОВ «Комунальник 2», що прямо суперечить ч. 3 ст. 238 ЦК України та положенням статей 42, 45, 46 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю».
Суд першої інстанції правильно визнав обгрунтованими твердження позивача, що вартість відчужуваних спірних транспортних засобів, вказана в.о. директора позивача ОСОБА_1 в довідках від 03.07.2024, жодними доказами (в тому числі бухгалтерськими) не підтверджена, та є істотно нижчою від їх ринкової вартості, що підтверджується долученим до матеріалів справи копією оголошення про подальший продаж одного із транспортних засобів (SEDDON ATKINSON, 2006 року випуску, що від імені позивача був проданий за 10 000, 00 грн, та в подальшому виставлений на продаж за вартістю 602 475, 00 грн).
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про відсутність доказів заниження вартості транспортних засобів, оскільки відповідачами не надано належних доказів на підтвердження ринкової або балансової вартості спірного майна. Натомість матеріалами справи підтверджено, що транспортні засоби, які використовувались у господарській діяльності позивача, були відчужені за вартістю, що свідчить про істотну невідповідність вартості такого майна. 
Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що ОСОБА_2 на підставі довіреностей, виданих в.о. директора ОСОБА_1 03.07.2024 та 15.07.2024, не мала повноважень діяти від імені позивача з правом підпису та передоручення ТОВ «АвтоМобіль» права продажу транспортних засобів, належних ТзОВ «Комунальник 1».
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції положень глави 17 ЦК України та безпідставне ототожнення договору комісії з представництвом, оскільки предметом дослідження у цій справі було не виконання договорів комісії як таких, а наявність у ОСОБА_2 повноважень на укладення договорів комісії від імені ТзОВ «Комунальник 1». При цьому відповідно до п.п. «в» п. 19.3 статуту ТзОВ «Комунальник 1» право підпису договорів від імені товариства належало виключно директору, тоді як видані довіреності уповноважували ОСОБА_2 лише на зняття транспортних засобів з обліку та оформлення договорів купівлі-продажу.
Посилання апелянта на правову природу договору комісії не спростовують встановленого факту перевищення повноважень представником.
Відповідно до ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.
Аналіз постанов Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/1163/17, від 25.04.2018 у справі № 910/9915/17, від 10.04.2018 у справі № 910/11079/17 свідчить, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів тощо).
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про наступне схвалення позивачем спірних правочинів відповідно до ст. 241 ЦК України. Сам по собі факт надходження коштів на рахунок позивача не свідчить про прийняття правочинів до виконання, оскільки значна частина коштів була сплачена лише у 2025 році, після виявлення факту відчуження майна та початку вчинення позивачем дій щодо оскарження спірних договорів. 
Матеріали справи не містять доказів письмового чи іншого схвалення позивачем укладення спірних договорів.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спірні правочини укладено з порушенням ч. 3 ст. 203 ЦК України, оскільки такі правочини не відповідають внутрішній волі саме юридичної особи, а виражають волю виключно представника, який усвідомлював протиправність своїх дій поза межами дійсних повноважень та статуту товариства. 
В.о. керівника позивача ОСОБА_1 приймаючи рішення про відчуження транспортних засобів та уповноважуючи на вчинення таких дій від імені позивача свою дружину ОСОБА_2, та в подальшому придбання вказаних транспортних засобів товариством, що перебуває у власності ОСОБА_2, за заниженою вартістю, що не підтверджена жодними об`єктивними доказами, діяв не добросовісно та не розумно, не в інтересах юридичної особи, яку він очолював (позивача). 
Матеріалами справи підтверджується факт укладення спірних правочинів з порушенням ч. 3 ст. 203 ЦК України та наявність в діях представників позивача умислу діяти всупереч інтересам юридичної особи при вчинення спірних правочинів.
Беручи до уваги наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання недійсними договорів комісії від 03.07.2024 № 779, № 780, № 781, № 782, договору комісії від 16.07.2024 № 898, а також договорів купівлі-продажу від 04.07.2024 № 779, № 780, № 781, № 782 та від 17.07.2024 № 898.
Загальні правила щодо правових наслідків недійсності правочинів сформульовані в статті 216 ЦК України, в частині першій якої вказано, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Відповідно до висновків, викладених у пункті 56 постанови ВП ВС від 22.09.2022 у справі № 125/2157/19 та підпункті 8.49 постанови від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21, вимоги особи, яка в судовому порядку домагається застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який вони мали до вчинення правочину. Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. Якщо повернення майна відчужувачу не відновлює права позивача, то суд може застосувати інший ефективний спосіб захисту порушеного права в межах заявлених позовних вимог.
Стаття 215 ЦК України розрізняє нікчемні та оспорювані правочини виходячи з того, чи їх недійсність прямо встановлена законом (нікчемний правочин), чи прямо не встановлена, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує дійсність правочину на підставах, визначених законом (оспорюваний правочин). При цьому визначені статтею 216 ЦК України правові наслідки недійсності правочину є загальними як для нікчемних, так і для оспорюваних правочинів.
Цивільний кодекс України визначає такі загальні наслідки недійсності правочину: 1) основний - двостороння реституція (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України); 2) додатковий - відшкодування збитків і моральної шкоди винною стороною на користь другої сторони недійсного правочину та третьої особи, якщо їх завдано у зв`язку із вчиненням такого правочину (частина друга вказаної статті). Ці наслідки застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (частина третя статті 216 ЦК України).
Закріплена в абзаці другому частини першої статті 216 ЦК України реституція спрямована на відновлення status quo у фактичному та юридичному становищі сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину, шляхом нівелювання юридичного значення будь-яких дій, які вони вчинили на його виконання. 
Саме тому за загальним правилом кожна сторона зобов`язана повернути іншій у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину. Таке взаємне повернення сторонами одержаного ними (двостороння реституція) є юридичним обов`язком, що виникає із закону та факту недійсності правочину і забезпечує поновлення попереднього становища сторін за наслідками недійсності відповідного правочину. Вказане поновлення можливе тоді, коли майно, передане за вказаним правочином, залишається у його сторони. У разі неможливості повернення сторонами одна одній того, що вони одержали, зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, сторони правочину зобов`язані відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. 
При цьому позивач, який заявляє вимогу про повернення йому в натурі переданого за недійсним правочином або відшкодування вартості переданого, заявляє реституційну вимогу, яку суд за існування для того підстав задовольняє, застосовуючи саме двосторонню реституцію. Стаття 216 ЦК України не передбачає односторонньої реституції. 
Установивши недійсність договору згідно із частиною першою статті 216 ЦК України, суд повинен не тільки зобов`язати відповідача повернути позивачеві майно, але й стягнути з останнього на користь відповідача сплачені за майно кошти. Інше застосування частини першої статті 216 ЦК України не можна вважати справедливим стосовно обох його сторін.
У постанові від 12.12.2018 у справі № 644/7422/16-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан. У цивілістичній науці та судовій практиці цей процес називають двосторонньою реституцією.
З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що застосування у даному випадку виключно односторонньої реституції не відповідатиме вимогам статті 216 ЦК України та не забезпечить відновлення сторін у первісному становищі, яке існувало до укладення спірних правочинів. Отже місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність застосування саме двосторонньої реституції як правового наслідку недійсності спірних договорів.
Апеляційний суд зазначає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, оскільки спростовуються дослідженими матеріалами справи, встановленими судами першої та апеляційної інстанцій обставинами, а також правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції. Натомість заперечення позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, узгоджуються з фактичними обставинами справи та підтверджуються належними і допустимими доказами.
З урахуванням викладеного, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що рішення Господарського суду Львівської області від 24.11.2025 у справі №914/2323/25 ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, є законним, обґрунтованим і таким, що відповідає встановленим у справі обставинам, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги не містять підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Рішення Господарського суду Львівської області від 24.11.2025 прийнято з дотриманням вимог норм матеріального і процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.
Апелянтом не спростовано висновки суду першої інстанції, які тягнуть за собою наслідки у вигляді скасування прийнятого судового рішення, оскільки не доведено неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.
Згідно зі ст. ст. 73,74,77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Частиною 1 ст. 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безсторонньому дослідженні наявних у справі доказів.
Однак, скаржником всупереч вищенаведеним нормам права, не подано доказів, які б підтвердили доводи, викладені в апеляційній скарзі, та спростували правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції, посилання на норми матеріального права базуються на неправильному ним розумінні цих норм права.
Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції виходить з того, що Європейським судом з прав людини у рішенні Суду у справі «Трофимчук проти України» № 4241/03 від 28.10.2010 зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.
Судові витрати
У зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення, апеляційний господарський суд на підставі ст. 129 ГПК України дійшов до висновку про покладення на апелянта витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 86, 129, 236, 254, 269, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд,
УХВАЛИВ:
апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Еколайфсіті" №914/2323/25-1 від 23.12.2025 - залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Львівської області від 24.11.2025 у справі № 914/2323/25 - залишити без змін.
Судовий збір за розгляд справи в апеляційному порядку покласти на апелянта.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до касаційної інстанції визначені ст.ст. 287-289 ГПК України.
Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови складено та підписано 15.05.2026.

Головуючий суддя Бойко С.М.

Судді Бонк Т.Б.

Якімець Г.Г.