ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2026 року 
м. Київ

cправа № 914/1251/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Студенець В.І. - головуючий суддя, судді: Бакуліна С.В., Кролевець О.А.,

за участю секретаря судового засідання: Натаріної О.О.,

розглянувши у відкритому судову засіданні касаційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області

на рішення Господарського суду Львівської області
(суддя - Коссак С.М.)
від 16.10.2025
та постанову Західного апеляційного господарського суду
(головуючий суддя - Якімець Г.Г., судді: Бойко С.М., Бонк Т.Б.)
від 10.03.2026

у справі № 914/1251/25

за позовом Головного управління ДПС у Львівській області
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-Виробнича Компанія "Волді", Товариства з обмеженою відповідальністю "Сторі Спейс"
про визнання правочину недійсним,

за участю представників учасників справи:
позивача - Думич І.А.,
відповідачів - Голянська Ю.А.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Головне управління ДПС у Львівській області (далі також - ДПС, позивач) звернулося до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-Виробнича Компанія «Волді» (далі - ТОВ «ТВК «Волді») та Товариства з обмеженою відповідальністю ТОВ «Дім Волді» (далі - ТОВ ТОВ «Дім Волді», нова назва - ТОВ «Сторі Спейс») про визнання недійсним правочину, оформленого актом прийому-передачі товарно-матеріальних цінностей, укладеного між відповідачами 31.03.2023.

1.2. В обґрунтування заявленого позову ДПС вказує, що оспорюваний правочин суперечить приписам частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), адже спрямований на ухилення від оподаткування та на шкоду публічним державним інтересам, що є підставою для визнання його недійсним.

2. Короткий зміст ухвалених судових рішень за результатами розгляду справи по суті спору

2.1. Рішенням Господарського суду Львівської області від 16.10.2025, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 10.03.2026, у справі № 914/1251/25 у задоволенні позову відмовлено.

2.2. Ухвалюючи судові рішення, суди керувались тим, що позовні вимоги про визнання недійсним правочину без заявлення вимог про застосування наслідків недійсності такого правочину - двосторонню чи односторонню реституцію, не є ефективним способом захисту. Обрання позивачем неефективного способу захисту є самостійною підставою для відмови у позові.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнений виклад позиції інших учасників справи

3.1. Не погоджуючись із судовими рішеннями судів попередніх інстанцій, ДПС звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій (з урахування заяви про усунення недоліків) просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 16.10.2025 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 10.03.2026 у справі №914/1251/25, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

3.2. На обґрунтування своєї правової позиції скаржник із посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) відзначає, що судами попередніх інстанцій застосовано норми права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 03.12.2021 у справі №906/1061/20, від 24.01.2023 у справі №916/3156/21 (щодо застосування статей 216, 228 ЦК України та ефективності способу захисту).

Також позивач із посиланням на пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України вважає, що на даний час відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування частини першої статті 16, частини першої статті 203, частини першої статті 215, статті 216, частини третьої статті 228 ЦК України, а також підпункту 20.1.30 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України (далі - ПК України) у правовідносинах, в яких контролюючий орган звертається до суду з позовом виключно про визнання правочину недійсним без одночасного заявлення вимог про застосування наслідків його недійсності, з метою захисту публічного інтересу у сфері оподаткування та за наявності паралельного податкового спору щодо донарахованих сум податкових зобов`язань.

Крім того, підставою касаційного оскарження ДПС зазначає пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України, а саме: пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України, оскільки суди попередніх інстанцій допустили порушення норм процесуального права, які полягають у неповному з`ясуванні обставин справи, не дослідженні зібраних доказів та наданні їм неправильної оцінки.

3.3. Окремо у касаційній скарзі позивач наголошує на такому:

- не заявлення позовної вимоги у межах даного провадження про стягнення коштів у дохід держави є свідомою та обґрунтованою позицією позивача. У паралельному адміністративному провадженні вже заявлено вимоги щодо стягнення сум, визначених податковими повідомленнями-рішеннями, і у разі їх добровільної сплати або примусового стягнення, - повторне стягнення таких сум у порядку застосування наслідків недійсності правочину призвело б до подвійного відшкодування, що суперечить принципу справедливості та недопущенню подвійного стягнення;

- судами не досліджено питання фактичного руху товарно-матеріальних цінностей, реальності здійснення господарської діяльності;

- судами було застосовано формальний підхід до оцінки правовідносин без дослідження їх реального економічного змісту;

- спірний правочин вчинено між юридичними особами, які фактично контролювались однією і тією ж особою, що виключає ознаки незалежності волевиявлення сторін та свідчить про штучний характер операції;

- передана продукція мала обмежений строк придатності, у зв`язку з чим станом на 01.01.2024 не могла бути використана у господарській діяльності, що виключає реальну економічну мету її передачі;

- фактичний зміст правочину полягав не у здійсненні реальної господарської операції, а у виведені активів із балансу платника податків з метою уникнення виникнення податкових зобов`язань;

- у разі реалізації переданої продукції у ТОВ "ТВК "Волді" виник би обов`язок зі сплати ПДВ. Водночас у випадку нереалізації або списання такої продукції товариство зобов`язано було нарахувати податкові зобов`язання відповідно до пункту 198.5 статті 198 ПК України. Тобто незалежно від сценарію використання продукції обов`язок зі сплати податку був неминучим;

- вчинення правочину шляхом формального виділу підприємства та передачі активів фактично спрямоване на штучне уникнення виконання податкового обов`язку, що свідчить про його фраудаторність;

- відсутність належної правової реакції на подібні правочини фактично легітимізує схеми ухилення від оподаткування та суперечить принципу верховенства права.

3.4. ТОВ "ТВК "Волді" 25.05.2026 через «Електронний суд» подало до Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить поновити строк на подання відзиву; касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

4. Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій, та мотиви, з яких виходили суди при ухваленні судових рішень

4.1. Головне управління ДПС у Львівській області зазначає, що з 16 жовтня по 9 грудня 2024 року контролюючим органом проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «ТВК «Волді», за результатами якої складено Акт від 16.12.2024 №52100/13-01-07-01/31475712 «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки». Перевірка охоплювала дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за яким покладено на органи державної податкової служби, за період з 01.01.2017 по 15.10.2024, у тому числі - щодо правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного соціального внеску. До матеріалів справи акт позивачем не додано, однак сторони факт перевірки не заперечили.

Також перевіркою встановлено, що 22.03.2023 єдиним учасником ТОВ «ТВК «Волді» прийнято рішення № 2203/23 щодо виділу з ТОВ «ТВК «Волді» підприємства у формі ТОВ «Дім Волді».

Перевіркою встановлено, що ТОВ «Дім Волді» (45004749) згідно з даними Єдиного реєстру податкових накладних за період з 01.04.2023 по день написання даного акта будь-якої реалізації товарно-матеріальних цінностей не проводило.

На підставі зазначеного Акта перевірки від 16.12.2024 прийнято податкові повідомлення-рішення від 13.01.2025 №841/13-01-07-01, №842/13-01-07-01 та №845/13-01-07-01 на загальну суму 13 409 101, 77 грн, що включає донараховані податкові зобов`язання та штрафні санкції.

4.2. Судами встановлено, що рішенням №2203/23 єдиного учасника ТОВ «ТВК «Волді» від 22.03.2023 розпочату процедуру виділу з товариства нового підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю. Попереднє найменування такого нового підприємства - ТОВ «Дім Волді». Справжність підпису учасника засвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Єлізаровою В.О., р/№336.

Рішенням №3103/23 єдиного учасника ТОВ «ТВК «Волді» від 31.03.2023 визнано доцільним завершення процедури виділу з ТОВ «Торгово-виробнича компанія «Волді» нового підприємства під найменуванням ТОВ «Дім Волді». Зокрема затверджено показники розподільчого балансу відповідно до даних бухгалтерського обліку станом на 31.12.2022, статутний капітал ТОВ «Дім Волді» становитиме величину 15 737 000,00 грн тощо. Справжність підпису учасника засвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Єлізаровою В.О., р/№362.

Рішенням єдиного учасника ТОВ «ТВК «Волді» 31.03.2023 затверджено розподільчий баланс між ТОВ «ТВК «Волді» та ТОВ «Дім Волді».

4.3. Відповідно до акта приймання-передачі від 31.03.2023 б/н між ТОВ «ТВК «Волді» та ТОВ «Дім Волді» ТОВ «ТВК «Волді» в особі директора Петелицької Ірини Михайлівни, яка діє на підставі повноважень, що надані їй статутом товариства, та ТОВ «Дім Волді» в особі директора Петелицької Ірини Михайлівни, яка діє на підставі повноважень, що надані їй статутом товариства, які разом надалі іменуються «Сторони», на підставі рішення від 22.03.2023 № 2203/23 єдиного учасника ТОВ «ТВК «Волді» щодо виділу з ТОВ «ТВК «Волді» підприємства у формі ТОВ «Дім Волді» дійшли згоди та вирішили передати за цим актом приймання-передачі оригінали документів та товарно-матеріальні цінності товариства, а саме: 1) документи: договори, листи, згоди; 2) майно: цукерки, вафлі, взірці цукерок на суму 27 608 673,44грн.

Згідно із Розподільчим балансом станом на 31.03.2023 у статті «Запаси (рядок 1100), в тому числі, готова продукція (рядок 1103) балансу» ТОВ «Дім Волді» в сумі 27 608 673,44 грн відображено загальну вартість активів, які визнаються запасами, в тому числі, готова продукція згідно з Положенням (стандартом) бухгалтерського обліку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 20.10.1999 № 246, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 02.11.1999 за № 751/4044 (зі змінами), зокрема, які утримуються для подальшого продажу за умов звичайної господарської діяльності.

4.4. Дата державної реєстрації ТОВ «Дім Волді» 03.04.2023.

Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру ТОВ «Дім Волді» (інд.код 45004749) перейменовано у ТОВ «Сторі Спейс» ( інд. код 45004749), що є правонаступником ТОВ «ТВК «Волді» (інд. код 31475712) та виникло в результаті виділу.

4.5. Матеріали справи містять лист Головного управління ДПС у м. Києві, адресований Головному управлінню ДПС у Львівській області від 11.03.2025, у якому, зокрема зазначено, що відповідно до наявних даних, станом на дату надходження запиту відсутні дані щодо рахунків / електронних гаманців у банках, інших фінансових установах, небанківських надавачах фінансових послуг / емітентах електронних грошей та дані про банківські рахунки у цінних паперах ТОВ «Сторі Спейс», які на момент звернення взяті на облік контролюючих органів. Гарантувати повноту та достовірність відомостей про рахунки / електронні гаманці платників Головне управління ДПС у м. Києві не може. Першоджерелом визначених даних та відповідних документів є самі платники, такі банки, інші фінансові установи, небанківські надавачі платіжних послуг. Відповідно до даних ІКС ДПС за період з моменту реєстрації платником податків та по теперішній час податкова та фінансова звітність відсутня. Реєстрація як платника податків відсутня.

4.6. Позивач вказує, що новостворене шляхом виділу підприємство - ТОВ «Дім Волді» (45004749) з часу створення до дати проведення даної перевірки жодної податкової та фінансової звітності не подавало; згідно з даними Єдиного реєстру податкових накладних ТОВ «Дім Волді» за період з 01.04.2023 будь-якої реалізації товарно-матеріальних цінностей не проводило, а отже, і не декларувало залишків готової продукції, отриманої внаслідок виділу. 

Як доказ позивач подав дані податкової звітності та дані Єдиного реєстру податкових накладних з 1 квітня 2023 року до дати перевірки (16.12.2024), з яких вбачається, що товариство не здійснювало реалізації товарів чи інших матеріальних цінностей, що додатково підтверджує відсутність реальної діяльності.

4.7. Також до матеріалів справи долучено лист старшого слідчого, в якому повідомлено, що ГСУ здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12023000000001667, яке 07.09.2023 зареєстроване в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 191, частиною другою статті 366, частиною третьою статті 209 Кримінального кодексу України. У ході досудового розслідування, серед інших обставин кримінального провадження, перевірялися можливі порушення діючого законодавства, які протягом 2022-2023 років могли бути допущені службовими особами ТОВ «ТВК «Волді» під час здійснення господарської діяльності і створення нових юридичних осіб. На даний час у ході досудового розслідування в указаному кримінальному провадженні службовим особам ТОВ «ТВК «Волді» про підозру не повідомлялося і вказане товариство не є юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

4.8. Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, виходили з такого: 

(1) щодо суті спору:

- двосторонній акт у цих правовідносинах свідчить про погоджену дію шляхом волевиявлення обох сторін цього двостороннього правочину на набуття певних цивільних прав та обов`язків. Оскарження правочину, оформленого актом, у розумінні статей 16, 202 ЦК України, є належним способом захисту цивільних прав та обов`язків;

- внаслідок передачі за Актом приймання-передачі оригіналів документів, а саме: договорів, листів, згод; та товарно-матеріальних цінностей: цукерок, вафлів, взірців цукерок на суму 27 608 673,44 грн, та затвердженням 31.03.2023 розподільчого балансу між ТОВ «ТВК «Волді» та ТОВ «Дім Волді» фактично відбулося відчуження цих прав (активу, що формує вступний баланс) новоутвореному товариству;

- контролюючий орган, не будучи стороною договору, заявив позовні вимоги про визнання його недійсним, але при цьому не просив застосувати наслідки недійсності правочину - двосторонню чи односторонню реституцію; на стадії, коли укладений договір є виконаним, вимога про визнання такого договору недійсним, без вирішення судом питання про застосування правових наслідків такої недійсності, не є ефективним способом захисту, позивач не довів наявності у нього іншого порушеного права, аніж виникнення за договором обов`язку захисту інтересів держави у податкових відносинах;

- державна реєстрація ТОВ «Дім Волді», як юридичної особи, не скасовувалась, судом фіктивною не визнавалась, а тому висновки податкового органу про виникнення у позивача обов`язку включення до бази оподаткування суми майна, переданого за розподільчим балансом та нарахування податкових зобов`язань на майно, яке передане іншій особі, є необґрунтованими;

- для правильної кваліфікації правочину як такого, що суперечать інтересам держави, необхідно визначити існуючий зв`язок між власне укладенням і виконанням такого правочину та застосованим його учасниками механізмом ухилення від оподаткування. Адже якщо укладення та виконання договору є частиною такого механізму - зокрема у випадку, коли метою укладення правочину є податкове порушення, то до учасників такого правочину слід застосовувати штрафні санкції в порядку статті 208 ГК України. У разі ж якщо ухилення від оподаткування спричинено подальшими діями з отриманими на виконання правочину активами або відображенням результатів такого правочину у податковому обліку платника, то такі дії становлять самостійний склад податкового правопорушення як підставу для притягнення платника до відповідальності саме за порушення норм податкового законодавства;

- позивач не довів та не надав належних, достатніх та допустимих доказів, які б свідчили, що наявність чи відсутність трудових ресурсів та матеріально-технічного забезпечення тощо були недостатніми для проведення господарської діяльності, обумовленої укладеними договорами, не надав докази, які б свідчили про наявність фактів протиправної поведінки відповідачів, їх умислу, про злагодженість їх дій, що встановлені вироком суду, порушенням кримінальних справ тощо;

- висновки про відсутність трудових та матеріальних ресурсів зроблено контролюючим органом на підставі аналізу зібраної та опрацьованої узагальненої податкової інформації, однак така податкова інформація носить виключно інформативний характер. Посилання контролюючого органу на таку інформацію, як критерій оцінки реальності господарських операцій, є безпідставними, оскільки не відповідає критерію юридичної значимості та не є допустимим і достовірним доказом у розумінні процесуального закону. Така інформація сама собою не доводить та не може свідчити про недійсність правочину. До матеріалів справи не додано Акт перевірки безпосередньо на товариствах, в якому було б зазначено факт відсутності первинних документів. Наявність податкових правопорушень, які зазначає позивач, може свідчити про можливість вчинення ним дій відповідно до його компетенції і застосування податкового законодавства.

5. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Розгляд клопотань

5.1. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.04.2026 для розгляду касаційної скарги у справі №914/1251/25 визначено колегію суддів у складі: Студенець В.І. (головуючий), Бакуліна С.В., Кібенко О.Р.

Ухвалою Верховного Суду від 07.05.2026 відкрито касаційне провадження у справі №914/1251/25 за касаційною скаргою ДПС на рішення Господарського суду Львівської області від 16.10.2025 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 10.03.2026; справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.06.2026 для розгляду касаційної скарги у справі №914/1251/25 визначено колегію суддів у складі: Студенець В.І. (головуючий), Бакуліна С.В., Кролевець О.А.

5.2. Об`єктом касаційного оскарження є рішення Господарського суду Львівської області від 16.10.2025 та постанова Західного апеляційного господарського суду від 10.03.2026 у справі №914/1251/25, якими у задоволенні позову відмовлено.

5.3. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина четверта статті 300 ГПК України).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

6. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій з посиланням на норми права, якими керувався Суд

6.1. Дослідивши наведене у касаційній скарзі, у межах доводів та підстав касаційного оскарження, Верховний Суд відзначає таке.

6.2. Касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, наведених скаржником і які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

6.3. Так, касаційне провадження у цій справі відкрито, зокрема на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якої підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, відповідно до положень норм ГПК України (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України) касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах. 

Скаржник вказує, що судами попередніх інстанцій застосовано норми права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 03.12.2021 у справі №906/1061/20, від 24.01.2023 у справі №916/3156/21.

Що ж до визначення «подібності правовідносин», то в силу приписів статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, в якій визначено критерій подібності правовідносин.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі №154/3029/14-ц зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі.

6.4. Також касаційне провадження у цій справі відкрито і на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, відповідно до якого підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Отже, у разі оскарження судових рішень на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, по-перше, слід з`ясувати відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а по-друге, наявність/відсутність подібності правовідносин та наявність/відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позивач відзначає, що на даний час відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування частини першої статті 16, частини першої статті 203, частини першої статті 215, статті 216, частини третьої статті 228 ЦК України, а також підпункту 20.1.30 пункту 20.1 статті 20 ПК України у правовідносинах, в яких контролюючий орган звертається до суду з позовом виключно про визнання правочину недійсним без одночасного заявлення вимог про застосування наслідків його недійсності, з метою захисту публічного інтересу у сфері оподаткування та за наявності паралельного податкового спору щодо донарахованих сум податкових зобов`язань.

6.5. Крім того, підставою касаційного оскарження позивач зазначає і пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України, а саме: пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України.

Скаржник вважає, що суди попередніх інстанцій допустили порушення норм процесуального права, які полягають у неповному з`ясуванні обставин справи, не дослідженні зібраних доказів та наданні їм неправильної оцінки.

6.6. Оцінюючи наведене у контексті доводів та мотивів касаційної скарги, колегія суддів відзначає, що фактично спірним у даному випадку є питання:

- щодо наявності / відсутності правових підстав для визнання правочину недійсним як такого, що порушує публічні державні інтереси у сфері оподаткування;

- щодо обрання позивачем ефективного / неефективного способу захисту.

З огляду на наведене Суд відзначає таке.

6.7. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення ( чи оспорювання ) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Положення частини другої статті 16 ЦК України передбачають такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину.

Цивільний кодекс України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У контексті наведеного колегія суддів відзначає, що відповідно до підпункту 20.1.30 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право звертатися до суду, у тому числі, подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, щодо визнання оспорюваних правочинів недійсними та застосування визначених законодавством заходів, пов`язаних із визнанням правочинів недійсними, а також щодо стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними договорами.

У постанові Верховного Суду від 14.02.2020 у справі №640/18643/18 Верховний Суд вказав, що за буквальним змістом цієї норми право контролюючого органу подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб про визнання правочинів недійсними пов`язане із застосуванням встановлених законом наслідків недійсності правочину, визначення позовних вимог, необхідних і достатніх для виконання функцій, покладених на контролюючий орган, є правом цього органу. Обрання способу захисту інтересів держави у сфері оподаткування в межах виконання встановлених законом завдань та функцій є дискреційними повноваженнями контролюючого органу. В усіх випадках, однак, звернення контролюючого органу до суду з позовною заявою про визнання правочину недійсним повинно відповідати його завданням.

Контролюючими органами є податкові органи (центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, його територіальні органи) - щодо дотримання законодавства з питань оподаткування (крім випадків, визначених підпунктом 41.1.2 цього пункту), законодавства з питань сплати єдиного внеску, а також щодо дотримання іншого законодавства, контроль за виконанням якого покладено на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, чи його територіальні органи (підпункт 41.1.1. пункту 41.1 статті 41 ПК України).

6.8. Так, у справі, що розглядається, контролюючим органом відповідно до повноважень наданих підпунктом 20.1.30 пункту 20.1 статті 20 ПК України та відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України оспорюється дійсність укладеного відповідачами правочину, оформленого актом прийому-передачі товарно-матеріальних цінностей від 31.03.2023, з підстав недотримання умов, визначених частиною першою статті 215 ЦК України у поєднанні з частиною п`ятою статті 203 ЦК України, а також з підстав недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства (частина третя статті 228 ЦК України).

Зокрема позивач в обґрунтування позову вказує, що спірним правочином (актом приймання-передачі від 31.03.2023) ТОВ «ТВК «Волді» в особі директора Петелицької Ірини Михайлівни передало ТОВ «Дім Волді» в особі директора Петелицької Ірини Михайлівни (на підставі рішення від 22.03.2023 № 2203/23 єдиного учасника ТОВ «ТВК «Волді» щодо виділу з ТОВ «ТВК «Волді» підприємства у формі ТОВ «Дім Волді») товарно-матеріальні цінності товариства, а саме майно у вигляді цукерок, вафлів, взірців цукерок на суму 27 608 673,44грн, що ТОВ «Дім Волді» відобразило як загальну вартість активів (готова продукція) у розподільчому балансі, які утримувались для подальшого продажу за умов звичайної господарської діяльності.

Позивач стверджує, що новостворене ТОВ «Дім Волді» з часу створення жодної податкової та фінансової звітності не подавало; згідно з даними Єдиного реєстру податкових накладних ТОВ «Дім Волді» за період з 01.04.2023 будь-якої реалізації товарно-матеріальних цінностей не проводило, а отже, і не декларувало залишків готової продукції, отриманої внаслідок виділу. 

Отже, фактичний зміст правочину полягав не у здійсненні реальної господарської операції, а у виведені активів із балансу платника податків з метою уникнення виникнення податкових зобов`язань, а тому спірний правочин спрямований на штучне уникнення виконання податкового обов`язку, що свідчить про його фраудаторність.

6.9. Колегія суддів у розрізі спірних правовідносин відзначає, що за приписами частини третьої статті 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Слід урахувати, що у законодавстві відсутні визначення понять "інтерес" загалом та "інтерес держави і суспільства" зокрема. Законодавство України не містить ані орієнтовного переліку сфер, у яких існують державні інтереси, ані критеріїв чи способів їх визначення.

Натомість Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99 з`ясовуючи поняття "інтереси держави" визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

З огляду на наведене Верховний Суд неодноразово у своїх постановах вказував (зокрема від 10.06.2021 у справі № 910/114/19, від 10.06.2021 у справі № 910/10055/20, від 16.06.2020 у справі № 910/6271/17 та від 24.09.2025 у справі № 904/2383/24 тощо), що необхідною умовою для визнання господарського правочину недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків. Для прийняття рішення у спорі необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави й суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін та в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру у кожної із сторін. Наявність такого наміру у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність договору, що укладається, суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Намір юридичної особи визначається як намір тієї посадової або іншої фізичної особи, яка підписала договір, маючи на це належні повноваження. За відсутності останніх наявність наміру у юридичної особи не може вважатися встановленою.

Отже, при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін.

У постанові від 30.10.2025 у справі № 910/9522/24 Верховний Суд наголосив, що встановлюючи правовий наслідок правочину, який вчинено без додержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, частина третя статті 228 ЦК України так само, як і інші правові норми, не визначають ознаки такого правочину. До кола таких правочинів належать, зокрема правочини, які вчинені з метою ухилення від оподаткування, отримання незаконної податкової вигоди.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що головне управління ДПС у Львівській області, як контролюючий орган, наділене законним правом на звернення до суду з позовом про визнання недійсним укладеного відповідачами правочину, оскільки такі вимоги обґрунтовані виявленими обставинами щодо безпідставного ухилення від сплати податків до Державного бюджету України, що може вплинути на сплату податкового зобов`язання до Державного бюджету України або на право вимагати бюджетне відшкодування, відтак такий позов безумовно стосується прав та інтересів держави і суспільства в питаннях добросовісного ведення господарської діяльності та належної сплати податків, які, в свою чергу, є базою для існування усіх державних інституцій, соціального забезпечення, підтримання інфраструктури тощо.

6.10. Так, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди попередніх інстанцій виходили з того, що контролюючий орган, не будучи стороною договору, заявив позовні вимоги про визнання його недійсним, але при цьому не просив застосувати наслідки недійсності правочину - двосторонню чи односторонню реституцію. Відтак на стадії, коли укладений договір є виконаним, вимога про визнання такого договору недійсним, без вирішення судом питання про застосування правових наслідків такої недійсності, не є ефективним способом захисту. Крім того, позивач не довів наявності у нього іншого порушеного права, аніж виникнення за договором обов`язку захисту інтересів держави у податкових відносинах.

Також суди вказали, що державна реєстрація ТОВ «Дім Волді», як юридичної особи, не скасовувалась, судом фіктивною не визнавалась, а тому висновки податкового органу про виникнення у позивача обов`язку включення до бази оподаткування суми майна, переданого за розподільчим балансом, та нарахування податкових зобов`язань на майно, яке передане іншій особі, є необґрунтованими. У разі ж якщо ухилення від оподаткування спричинено подальшими діями з отриманими на виконання правочину активами або відображенням результатів такого правочину у податковому обліку платника, то такі дії становлять самостійний склад податкового правопорушення як підставу для притягнення платника до відповідальності саме за порушення норм податкового законодавства.

6.11. Колегія суддів, оцінюючи наведені висновки судів попередніх інстанцій, у контексті спірних правовідносин вважає їх передчасними та такими, що ухвалені за неповного з`ясування обставин справи, з огляду на таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 92 Конституції України визначено, що виключно законами України встановлюються, зокрема, система оподаткування, податки і збори.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює ПК України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно з положенням пункту 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Відповідно до статті 1 цього Закону первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що первинний документ згідно із цим визначенням містить дві обов`язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення.

Підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що господарська діяльність - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та / або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та / або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Тобто визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

За змістом частин першої та другої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми), дату складання, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами ПК України.

Так, відповідно до пункту 180.1 статті 180 ПК України для цілей оподаткування платником податку є:
1) будь-яка особа, яка провадить або планує провадити господарську діяльність і реєструється за своїм добровільним рішенням як платник податку у порядку, визначеному статтею 183 цього розділу;
2) будь-яка особа, яка зареєстрована або підлягає реєстрації як платник податку.

Статтею 194 ПК України визначено, що усі операції, зазначені у статті 185 цього Кодексу, крім операцій, що не є об`єктом оподаткування, звільнених від оподаткування, та операцій, до яких застосовується нульова ставка та 7 і 14 відсотків, оподатковуються за ставкою, зазначеною в підпункті "а" пункту 193.1 статті 193 цього Кодексу, яка є основною. 

Зокрема відповідно до пункту 185.1 статті 185 ПК України об`єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу у володіння та користування лізингоодержувачу/орендарю.

У наведеному Суд ураховує, що як встановлено господарськими судами згідно із Розподільчим балансом станом на 31.03.2023 у статті «Запаси (рядок 1100), в тому числі, готова продукція (рядок 1103) балансу» ТОВ «Дім Волді» в сумі 27 608 673,44 грн відображено загальну вартість активів, які визнаються запасами, в тому числі, готова продукція згідно з Положенням (стандартом) бухгалтерського обліку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 20.10.1999 № 246, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 02.11.1999 за № 751/4044 (зі змінами), зокрема, які утримуються для подальшого продажу за умов звичайної господарської діяльності.

Отже, майно (цукерки, вафлі, взірці цукерок - готова продукція) було передане ТОВ «Дім Волді» з метою подальшого продажу (поставки) іншим суб`єктам господарювання під час здійснення звичайної господарської діяльності.

Однак, як правомірно стверджує позивач, матеріали справи не містять, а відповідачами не надано доказів реалізації вказаної продукції / або списання такої у зв`язку із закінчення термінів придатності, як і не надано доказів оподаткування вказаних операцій. 

За вказаних обставин господарським судам слід було належно встановити обставини правомірності вчинення спірного правочину, оформленого актом приймання-передачі від 31.03.2023 (відповідно до якого і були передані спірні цукерки, вафлі, взірці цукерок на суму 27 608 673,44 грн), учасниками правовідносин (які фактично поєднуються у одній особі), тобто чи направлений такий правочин на настання реальних правових наслідків, обумовлених таким. 

Колегія суддів відзначає, що однією з ознак правомірності вчинення такого роду правочину у спірних правовідносинах могли б бути встановлені судами обставини подальшого руху таких активів (готової продукції на загальну суму 27 608 673,44грн) у ТОВ «Дім Волді».

Втім належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що оспорюваний правочин був направлений на настання реальних правових наслідків, передбачених ним (здійснення господарської діяльності), відповідачами не надано, а судами таких обставин не встановлено.

Отже, судам у розгляді справи слід було дослідити, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху активу - товару за таким правочином (як-то: обставини зберігання / використання / продажу / списання цього товару у господарській діяльності товариством тощо), що могло б достеменно свідчити про правомірність вчинення спірного правочину та, у свою чергу, беззаперечно спростувати доводи позивача щодо укладення спірного правочину з метою ухилення від оподаткування.

З`ясовуючи вказані обставини, судам слід перевірити доводи податкового органу про фактичне нездійснення господарської операції, викладені в актах перевірки або зафіксовані іншими доказами. Адже недоведеність реального руху активів (реальності передання майна за актом приймання-передачі) позбавляє первинні документи юридичної значимості навіть за наявності правильно оформлених за зовнішніми ознаками та формою таких, але недостовірних та у зв`язку з цим юридично дефектних. 

Колегія суддів наголошує, що наявність первинних документів не підтверджує реальний рух активів, чого судами попередніх інстанцій помилково не було враховано. 

Також поза увагою судів залишилась мета вчинення спірного правочину, а саме його економічний зміст, ураховуючи, що спірний правочин вчинено між юридичними особами, у особі однією і тією ж особи (директора), а передана продукція на значну суму мала обмежений строк придатності, у той час як доказів реалізації такої матеріали справи не містять.

Висновки судів попередніх інстанцій щодо неефективності обраного позивачем способу захисту з огляду на не заявлення вимог про здійснення реституції, Суд оцінює критично, адже такі здійсненні без встановлення обставин щодо реального виконання спірного правочину (про що зазначено вище у даній постанові). З огляду на вказане судам слід встановити, чи є взагалі можливим проведення у спірних правовідносинах, що склалися між сторонами у цій справі, реституції.

6.12. Отже, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Доводи касаційної скарги знайшли своє часткове підтвердження.

Суд відхиляє посилання скаржника про неврахування висновків Верховного Суду, викладені у постановах від 03.12.2021 у справі №906/1061/20, від 24.01.2023 у справі №916/3156/21, адже наведена правова позиція у них є неактуальною.

В іншій частині підстав касаційного оскарження доводи касаційної скарги є обґрунтованими з урахуванням наведеного у цій постанові.

6.13. Враховуючи спірний характер правовідносин сторін, наведена міра обґрунтування даного судового рішення є достатньою у світлі конкретних обставин справи, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Суд касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

7. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

7.1. Доводи скаржника за результатами касаційного розгляду щодо порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при ухваленні судових рішень знайшли своє часткове підтвердження з мотивів, викладених у розділі 6 цієї постанови.

7.2. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 310 ГПК України).

7.3. З огляду на те, що суди попередніх інстанцій не встановили обставин, що є визначальними і ключовими у цій справі, ураховуючи мотиви цієї постанови та доводи сторін, оскільки судами попередніх інстанцій допущено порушення норм права щодо розгляду справи на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, оскаржувані судові рішення попередніх інстанцій, ухвалені за результатами розгляду справи по суті заявлених позовних вимог підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду суду слід звернути увагу на викладене у розділі 6 цієї постанови, надати належну правову кваліфікацію спірним правовідносинам, перевірити зазначені в цій постанові доводи та докази, а також вагомі (визначальні) аргументи сторін у справі, дати їм належну правову оцінку, і на підставі повного та всебічного дослідження доказів та аргументів сторін за правилами статті 86 ГПК України, ураховуючи принципи господарського судочинства в залежності від встановленого та у відповідності з чинним законодавством вирішити спір з належним обґрунтуванням мотивів та підстав такого вирішення у судовому рішенні, ухваленому за результатами судового розгляду.

8. Судові витрати.

8.1. З огляду на те, що оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню, а справа передається на новий розгляд до господарського суду першої інстанції, розподіл судових витрат у справі, у тому числі, й сплаченого за подання апеляційної / касаційної скарги судового збору, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 300, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 16.10.2025 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 10.03.2026 у справі №914/1251/25 скасувати, а справу № 914/1251/25 передати на новий розгляд до Господарського суду Львівської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та не підлягає оскарженню.

Головуючий В. Студенець

Судді С. Бакуліна

О. Кролевець