КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №362/7086/25 Головуючий у І інстанції - Марчук О.Л.
апеляційне провадження №22-ц/824/9792/2026 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

25 червня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2026 року 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Гребінківська центральна лікарня» Гребінківської селищної ради Білоцерківського району Київської області про зобов`язання вчинити дії,-
установив:

У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Васильківського міськрайонного суду Київської області із позовом до КНП «Гребінківська центральна лікарня» Гребінківської селищної ради Білоцерківського району Київської області про зобов`язання вчинити дії.
Ухвалою судді Васильківського міськрайонного суду Київської області від 24 лютого 2026 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк для усунення недоліків.
На виконання вимог ухвали Васильківського міськрайонного суду Київської області від 24 лютого 2026 року ОСОБА_1 подала заяву на усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2026 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу, у зв`язку із неусуненням зазначених судом недоліків.
Суд першої інстанції виходив з того, що ухвалою суду від 24 лютого 2026 року було роз`яснено позивачу про необхідність усунути недоліки позовної заяви у спосіб: шляхом подання нової редакції позовної заяви, яка б повністю відповідала вимогам статей 175 і 177 ЦПК України.
Натомість, позивач не усунув недоліки позовної заяви у спосіб визначений судом, оскільки подав до суду на усунення недоліків не позов у новій редакції, а заяву, тобто позивач не створив за відповідним шаблоном «позовну заяву», а подав просто заяву, що суперечить положенням ЦПК України, а тому, судом не отримано від позивача позовної заяви, яка б відповідала вимогам статей 175 і 177 ЦПК України.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що вона постановлена з порушенням норм процесуального права, та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на те, що недоліки позовної заяви усунуті по суті, у строк, а вимога суду першої інстанції «саме яким шаблоном» є надмірним формалізмом.
Наголошує, що нею фактично виконано вимоги ухвали від24 лютого 2026 року в частині способу усунення недоліків «шляхом подання нової редакції позовної заяви», адже в шаблоні системи Електронного суду «заява» вона визначила окремо, коротко і чітко, як саме вона усуває недоліки позовної заяви, а тоді розмістила текст нової редакції позовної заяви з найменування «Нова редакція позовної заяви від 11.09.2025 року». 
Крім того, якщо провадження вже відкрито, то фактично відсутня можливість подання через систему Електронного суду повторно шаблону, який би був підписаний «позовна заява», є лише похідні від позовної заяви процесуальні документи по суті спору, заяви, клопотання. 
Застосуванням до неї підстави для повернення позовної заяви з єдиної підстави формального недотримання шаблонної форми «позовна заява», а не «заява» є незаконним, оскільки, не передбачено нормами ЦПК України, порушує основоположні принципи правосуддя - доступ до правосуддя, верховенство права. 
Отже, суд першої інстанції постановив ухвалу з порушенням основних принципів судочинства (верховенство права, доступ до правосуддя, пропорційність, правова визначеність), з формальних підстав відмовивши у відкритті провадження, оскільки, нею були виправлені всі недоліки позовної заяви, які суд першої інстанції вказав в ухвалі про усунення недоліків.
Просила суд, ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2026 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч.2 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1,5,6,9,10,14,19,37-40 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не були виконані встановлені вимоги ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 24 лютого 2026 року.
З висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.
Так, відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
За правилом ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Право на звернення особи до суду є її абсолютним правом.
Захист порушених прав, свобод чи інтересів реалізується через врегульовану процесуальним законом можливість пред`явити до суду позовну заяву, яка є процесуальною формою звернення за захистом порушеного права.
Статтями 175, 177 ЦПК України встановлені вимоги, які пред`являються до форми і змісту позовної заяви та доданих до позову документів.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).
Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві (ч. 3 ст. 185 ЦПК України).
Так, ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 24 лютого 2026 року позовну заяву залишено без руху, надано строк у десять днів з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків. 
На виконання ухвали Васильківського міськрайонного суду Київської області від 24 лютого 2026 року позивачем, через систему «Електронний суд», подано заяву про усунення недоліків з розміщеним текстом нової редакції позовної заяви з найменування «Нова редакція позовної заяви від 11.09.2025 року».
При цьому, як вбачається із оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції зазначив, що ухвалою суду від 24 лютого 2026 року позивачу було роз`яснено про необхідність усунути недоліки позовної заяви у спосіб: шляхом подання нової редакції позовної заяви, яка б повністю відповідала вимогам статей 175 і 177 ЦПК України.
Таким чином, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції не було підстав для повернення позовної заяви, адже у визначений судом строк позивачем подано позовну заяву в новій редакції на виконання вимог ухвали суду про усунення недоліків позовної заяви, а вимога суду першої інстанції «саме яким шаблоном» є надмірним формалізмом.
За вказаних вище обставин, процесуальне рішення про повернення позовної заяви є передчасним та помилковим, що призвело до неправильного вирішення питання та постановлення ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі та доступу до суду.
Основне завдання цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. 
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» від 01 березня 2002 року (Kutic v. Croatia, заява № 48778/99). 
У рішенні у справі «Зубац проти Хорватії» від 05 квітня 2018 року («Zubac v. Croatia», заява № 40160/12) ЄСПЛ зазначив, що право на доступ до суду повинно бути «практичним та ефективним», а не «теоретичним чи ілюзорним». Проте, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Однак застосовні обмеження не повинні обмежувати доступ, який залишається для особи, у такий спосіб або в такій мірі, щоб сама суть права була порушена. До того ж обмеження не буде сумісним з п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету та якщо відсутнє розумне співвідношення пропорційності між засобами, що використовуються, і метою, яка має бути досягнута. 
У практиці ЄСПЛ закріплено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції. Це зазвичай відбувається у разі особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист. Суд часто наголошував на питаннях «юридичної визначеності» та «належного здійснення правосуддя» як на двох основних елементах для проведення розмежування між надмірним формалізмом та прийнятним застосуванням процесуальних формальностей. Зокрема, суд постановляв, що є порушення права на доступ до суду, коли норми не переслідують цілі юридичної визначеності та належного здійснення правосуддя та утворюють свого роду перепону, яка перешкоджає вирішенню справи учасників судового процесу по суті компетентним судом. 
У рішенні у справі «Дос Сантос Каладо та інші проти Португалії» від 31 березня 2020 року (Dos Santos Calado and Others v. Portugal, заяви № 55997/14, 68143/16, 78841/16 та 3706/17) ЄСПЛ зауважив, що у його практиці добре відомо, що «надмірний формалізм» може підірвати гарантію «практичного та ефективного» права на доступ до суду відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції. Такий формалізм може бути наслідком особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду справи заявника по суті і є елементом, здатним спричинити порушення права на ефективний захист з боку судів і трибуналів. Хоча право на оскарження, безумовно, залежить від визначених законом умов, суди повинні, застосовуючи процесуальні норми, уникати як надмірного формалізму, що підриває справедливість судового розгляду, так і надмірної гнучкості, що призводить до невиконання встановлених законом процесуальних умов. Сутність права на доступ до суду підривається, коли його регулювання перестає служити цілям правової визначеності та належного відправлення правосуддя і є своєрідним бар`єром, який перешкоджає стороні у справі отримати рішення по суті від компетентного суду. 
У рішенні у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року (Bulanov and Kupchik v. Ukraine, заяви №7714/06 та 23654/08) ЄСПЛ виснував, що п. 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом. 
У рішенні у справі «ТОВ «Фріда» проти України» від 08 грудня 2016 року (Frida, LLC v. Ukraine, заява № 24003/07) ЄСПЛ нагадав, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням. Проте, встановлені обмеження не повинні обмежувати доступ, наданий особам, у такий спосіб або такою мірою, що підриватимуть саму суть цього права. До того ж обмеження буде несумісним із п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети, та у разі відсутності розумного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення у справі «Станев проти Болгарії» від 17 січня 2012 року (Stanev v. Bulgaria, заява №36760/06)). 
Отже, відповідно до практики ЄСПЛ суд має уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм під час вирішення питання щодо прийняття позовної заяви є порушенням права на справедливий судовий захист. 
Застосуванням до позивача підстави для повернення позовної заяви формального недотримання шаблонної форми «позовна заява», а не «заява» є незаконним, оскільки, не передбачено нормами ЦПК України, порушує основоположні принципи правосуддя - доступ до правосуддя, верховенство права.
Отже, виходячи з норм Конституції, а також з норм міжнародного права, повертаючи позовну заяву, з врахуванням заяви про усунення недоліків, суд першої інстанції припустився надмірного формалізму, і вказані дії суду унеможливили доступ позивача до правосуддя для захисту своїх прав та інтересів шляхом судового розгляду справи.
Враховуючи вищевикладене, ухвала Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2026 року не може вважатися законною і обґрунтованою та підлягає скасуванню.
Відповідно до приписів п. 3, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду - скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена із порушенням норм процесуального права.
Керуючись ст. 7, 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2026 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції, а саме для вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба