Справа №766/9887/24 н/п 2/766/882/26	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 травня 2026 року Херсонський міський суд Херсонської області у складі:
головуючого судді Кузьміної О.І.
за участю секретаря Савицького В.В.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення безпідставно набутих коштів,-
в с т а н о в и в :
Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_4 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги тим, що 25.10.2010 року ОСОБА_4 на підтвердження домовленості з ОСОБА_5 щодо поділу майна та отримання компенсації за частину спільного майна власноруч склала розписку про отримання 130 000 дол.США, в подальшому звернулась до суду з позовом про визнання за нею частки нерухомого майна, за які вже отримала компенсацію. Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 24.04.2019 р. позов було задоволено, визнано право власності за відповідачем. Задовольняючи позов, суд фактично встановив нікчемність розписки, як документу, яким сторони зафіксували порядок поділу майна, внаслідок чого отримане відповідачем майно, грошова сума якого становить 5200000,00 грн. є безпідставно отриманим та підлягає стягненню.
Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 05 липня 2024 року призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 12 березня 2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
Представник позивача в судовому засіданні в режимі відеоконференції позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі.
Представник відповідача в судовому засіданні в режимі відеоконференції позовні вимоги не визнала, просила відмовити в їх задоволенні в повному обсязі з підстав викладених у відзиві на позов.
Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до п.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
У відповідності до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України, зокрема, ст. 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. 
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Згідно ст.1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.
Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 922/3412/17 зроблено такий висновок: "Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондиційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України".
Отже, зобов`язання з безпідставного набуття (придбання) майна виникають за наявності трьох умов: 1) має місце набуття або збереження майна; 2) вказане набуття або збереження майна здійснено за рахунок іншої особи; 3) має місце відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).
Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч.2 ст. 11 ЦК України.
Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17, провадження № 14-32цс19, від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, провадження № 14-175цс21).
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, - яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі від початку правовідношення, - та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19, провадження № 12-12гс21).
Положення частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, оскільки отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого отримання. Наявність між сторонами договору, який є нікчемним або який визнано недійсним, виключає можливість стягнення переданих на його виконання коштів на підставі статті 1212 ЦК України.У тому разі, якщо договір між сторонами не був укладений, тобто немає правової підстави для передання коштів у момент такого передання, до правовідносин застосовується стаття 1212 ЦК України. У особи виникає зобов`язання повернути отримане майно, зокрема, грошові кошти, згідно зі статтею 1212 ЦПК України, як безпідставно набуте, якщо особа отримала їх без правової підстави, за відсутності договірних правовідносин щодо цього майна. Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі № 495/2442/16-ц, провадження № 61-15428св19.
Отже, норми ст. 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.
Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.11, ч.ч.1,2 ст.509 ЦК України цивiльнi права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов`язки.
До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із ч.1 ст.177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.
Предметом даного спору є вимога про повернення 130 000 дол.США., отриманих відповідачкою за розпискою від 25.10.2010 р. При зверненні до суду із вказаним позовом позивач вказав, що спірні грошові кошти були набуті відповідачкою ОСОБА_4 за наявності відповідної правової підстави, а саме: на підтвердження домовленості з ОСОБА_5 щодо поділу майна та отримання компенсації за частину спільного майна, про що вона власноруч склала розписку про отримання 130 000 дол.США, між тим, в подальшому звернулась до суду з позовом про визнання за нею частки нерухомого майна, за які вже отримала компенсацію. Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 24.04.2019 р. позов було задоволено, визнано право власності за відповідачем. Задовольняючи позов, суд фактично встановив нікчемність розписки, як документу, яким сторони зафіксували порядок поділу майна, внаслідок чого отримане відповідачем майно є безпідставно отриманим та підлягає стягненню.
Таким чином, за своїм змістом вказана розписка не є борговим документом, оскільки не містить зобов`язання щодо повернення коштів, порядку та строку їх повернення, водночас у ній також відсутнє посилання на зарахування отриманих коштів у рахунок платежів за конкретно визначеним договором.
В ході судового розгляду представник позивача підтвердив той факт, що між сторонами виникли фактичні договірні правовідносини, пов`язані з поділом майна і подальшим розлученням, за якими відповідачка прийняла від свого чоловіка 130 000 USD, як свою частину від всього спільного майна, набутого сторонами за час сумісного проживання.
На підтвердження своїх позовних вимог ОСОБА_3 надав суду: рішення суду від 24.04.2019 р., рішення суду від 21.12.2021 р., копію свідоцтва про смерть, копію розписки від 25.10.2010 р.
Згідно рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 24.04.2019р. у справі № 766/5629/17 н/п 2/766/2116/19 позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу задоволено, розірвано шлюб, зареєстрований 28.03.2008 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Херсонській області, актовий запис №110.
З розписці від 25.10.2010 року ОСОБА_4 вказує: «в связи с разделом имущества и последующим разводом принимаю от своего мужа ОСОБА_5 суму в 130 000 USD как часть от общего имущества во время совместного проживания».
Таким чином, з моменту складання розписки до моменту розірвання шлюбу минуло біля 9 років.
З рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 21 грудня 2021 у справа № 766/25132/18 н/п 2/766/6587/21 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільного майна, вбачається часткове задоволення позовних вимог, встановлено факт проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 01 січня 2004 року по 28.03.2008 року однією сім`єю, визнано об`єктами права спільної сумісної власності наступне майно:- двоповерховий садибний житловий будинок літ А загальною площею 74,0 кв.м., з яких житлова площа становить 38,5 кв.м., підсобна 35,5 кв.м., разом з господарсько-побутовими спорудами, які складаються з літ. Г- санвузол, літ.Д - сарай, літ.Ж - навіс, огорожа №1-3, 1- мостіння та земельну ділянку площею 0,0600 га, кадастровий номер -6520386000:07:004:0103, що розташовані на території Садівської сільської ради Білозерського району Херсонської області, загальною ринковою вартістю 721741 грн.;- двоповерховий житловий будинок АДРЕСА_1 літ.В загальною площею 213,0 кв.м. з яких житлова - 120,1 кв.м., підсобна - 92,9 кв.м., разом з господарсько-побутовими спорудами, які складаються з гаражу - літ.Д, огорожа 1,2, що розташовані на земельній ділянці АДРЕСА_2 , яка закріплена рішенням міськвиконкому від 27.11.1954 р. за № 1258, ринковою вартістю 4337332,00 грн.;- трикімнатну квартиру житловою площею 49,6 кв.м., загальною площею - 93,5 кв.м., яка розташована в АДРЕСА_3 , ринковою вартістю 1600902 грн.- легковий автомобіль марки Volkswagen Touareg, 3,0 ТДІ, р/н, 2013 року випуску, ринковою вартістю 799128,72 грн. В порядку поділу спільного майна визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину вказаного майна, визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину вказаного майна. Стягнуто з відповідача 8000,00 гривень судового збору за подання позову, 320,00 гривень за подання клопотання про забезпечення позову, 596,25 гривень за проведення автотоварознавчого дослідження, 6000 гривень за проведення судової будівельно-технічної експертизи, а всього 14916,25 гривень. В решті позовних вимог відмовлено.
Згідно ст. 82 ч.4.ЦПК обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
29 листопада 2021 року ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області у справі № 766/25132/18 залучено до участі у справі правонаступника відповідача ОСОБА_5 , ОСОБА_3 за цивільною справою за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільного майна.
За приписами ч.4 ст. 82 ЦПК обставини, встановлені рішенням суду від 21 грудня 2021 року у справі № 766/25132/18, що набрало законної сили 30 вересня 2025 року, не доказуються при розгляді даної справи, оскільки у ній беруть участь ті самі особи.
У рішенні суду від 21.12.2021р. у справі №766/25132/18 суд не прийняв до уваги посилання відповідача про те, що 25.10.2010 року ОСОБА_4 в зв`язку з поділом майна і подальшим розлученням прийняла від свого чоловіка 130 000 USD як частину від спільного майна за час сумісного проживання, що є доказом фактичного припинення шлюбних правовідносин з наступних підстав. В квітні 2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, який рішенням Херсонського міського суду Херсонської області у справі №766/5629/17 від 24 квітня 2019 року розірвано, свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 підписали розписку про отримання ОСОБА_4 130 000 дол.США, однак цих коштів не бачили, при їх перерахуванні не були присутні, їм не відомо, за що ці кошти були виплачені. Добровільний порядок застосовується, якщо подружжя домовилося щодо визначення часток кожного з них у праві на майно, а також дійшло згоди щодо конкретного поділу майна відповідно до цих часток. Сімейне законодавство встановлює спеціальну форму лише для договору про поділ нерухомого майна подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 69 СК договір про поділ жилого будинку, квартири, іншого нерухомого майна має бути нотаріально посвідчений. ЦК України передбачає також державну реєстрацію прав на нерухомість та правочинів із нерухомістю (ст. 182 ЦК), які поширюються також на правочини за участю подружжя.При цьому, приписами ст.220 ЦКУ встановлені правові наслідки недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору. Так, за ч. 1 цієї статті у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно ч.2 цієї статті якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Стосовно форми договору про поділ майна подружжя, об`єктом якого є рухомі речі, в сімейному законодавстві немає спеціальних вимог. Це означає, що при з`ясуванні форми цього договору (усна, проста письмова) необхідно керуватися загальними правилами щодо форми правочину, які передбачені Цивільним кодексом України (статті 205-208 ЦК). Натомість, зазначаючи в розписці про отримання 130 000 USD як частку от загального майна під час спільного мешкання, позивач ОСОБА_4 зазначила про поділ грошових коштів, заощаджених під час проживання однією сім`єю. Враховуючи наведені приписи закону, твердження представника відповідача щодо наявності добровільного порядку поділу нерухомого майна, набутого під час проживання однією сім`єю, не відповідає обставинам справи та приписам закону. Від так, вказана розписка не є належним, допустимим доказом добровільного порядку поділу нерухомого майна.
У постанові від 30 вересня 2025 року у справі №766/25132/18 Херсонській апеляційний суд стосовно розписки від 25.10.2010 року зазначив: «Суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги посилання відповідача на те, що 25.10.2010 року ОСОБА_4 в зв`язку з поділом майна і подальшим розлученням прийняла від свого чоловіка 130 000 USD, як свою частину від всього спільного майна, набутого сторонами за час сумісного проживання, що є підставою для відмови у позові. Судом встановлено, що ОСОБА_5 тільки в квітні 2017 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, який розірвано рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 24 квітня 2019 року (справа №766/5629/17). Свідок ОСОБА_6 в суді першої інстанції пояснив, що знає ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з середини 90-х років як сім`ю, повідомив, що ними спільно будувалися заново садибний будинок у АДРЕСА_4 , в якості свідка 25.10.2010 року підписав розписку про отримання ОСОБА_8 130 000 доларів США, однак цих коштів не бачив, при їх перерахуванні не був присутнім, йому не відомо, за що ці кошти були виплачені. Свідок ОСОБА_7 в суді першої інстанції пояснила, що знає, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 1996-1997 року жили однією сім`єю по АДРЕСА_4 , в подальшому в будинку АДРЕСА_5 революції. В день підписання розписки приїхала першою на запрошення ОСОБА_5 , підписала в якості свідка розписку, що була присутньою при передачі коштів ОСОБА_5 позивачці, однак коштів не бачила, за що вони були сплачені не знає.
Відповідно до ч.1 ст.69 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.
Добровільний порядок застосовується, якщо подружжя домовилося щодо визначення часток кожного з них у праві на майно, а також дійшло згоди щодо конкретного поділу майна відповідно до цих часток.
Сімейне законодавство встановлює спеціальну форму лише для договору про поділ нерухомого майна подружжя. Відповідно до ч.2 ст.69 СК договір про поділ жилого будинку, квартири, іншого нерухомого майна має бути нотаріально посвідчений. ЦК України передбачає також державну реєстрацію прав на нерухомість та правочинів із нерухомістю (ст. 182 ЦК), які поширюються також на правочини за участю подружжя. При цьому, приписами ст.220 ЦК України встановлені правові наслідки недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору. Так, за ч.1 цієї статті у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно ч.2 цієї статті якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Стосовно форми договору про поділ майна подружжя, об`єктом якого є рухомі речі, в сімейному законодавстві немає спеціальних вимог. Це означає, що при з`ясуванні форми цього договору (усна, проста письмова) необхідно керуватися загальними правилами щодо форми правочину, які передбачені Цивільним кодексом України (статті 205208 ЦК). З пояснень позивачки вбачається, що зазначаючи в розписці про отримання 130 000 USD, як частки від загального майна, вона зазначала саме про поділ спільних грошових коштів, заощаджених за час проживання однією сім`єю, які відповідач самовільно забрав з сейфової ячейки в банку, доступ до якої був в обох, а згодом повернув її частку, про що вона й написала розписку. Враховуючи наведене, зважаючи на покази свідків та приймаючи до уваги текст самої розписки, у якому відсутня детальна інформація щодо суті та обсягу досягнутих сторонами домовленостей, зважаючи на відсутність у подальшому дій, спрямованих на нотаріальне посвідчення договору про поділ нерухомого та рухомого майна подружжя, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для висновку про те, що передані за розпискою грошові кошти є доказом сплати ОСОБА_5 частки ОСОБА_4 у всьому рухомому та нерухомому майні, яке сторони набули за час спільного проживання однією сім`єю.»
Таким чином, судом при розгляді справи №766/25132/18 встановлені обставини прийняття ОСОБА_4 25.10.2010 року від свого чоловіка ОСОБА_5 130 000 USD в зв`язку з поділом майна і подальшим розлученням: здійснення поділу спільних грошових коштів, заощаджених за час проживання однією сім`єю, які відповідач самовільно забрав з сейфової ячейки в банку, доступ до якої був в обох, а згодом повернув її частку, про що вона й написала розписку;у тексті розписки відсутня детальна інформація щодо суті та обсягу досягнутих сторонами домовленостей; відсутність у подальшому дій, спрямованих на нотаріальне посвідчення договору про поділ нерухомого та рухомого майна подружжя; відсутність підстав для висновку про те, що передані за розпискою грошові кошти є доказом сплати ОСОБА_5 частки ОСОБА_4 у всьому рухомому та нерухомому майні, яке сторони набули за час спільного проживання однією сім`єю.
Жодних доказів того, що під час написання розписки від 25.10.2010р., передані позивачем за вказаною розпискою грошові кошти не були зараховані при поділі спільного майна, набутого сторонами за час сумісного проживання, а набуті у власність особисто відповідачем суду не надано. Крім того, суду не надано оригінал зазначеної розписки.
З рішення суду від 21.12.2021 р. у справі №766/25132/18, вбачається, що, після дослідження наданих позивачем доказів, допиту свідків, суд дійшов висновку, що зазначення відповідачем дати припинення шлюбних відносин, а саме 25.10.2010 року, не знайшло свого підтвердження та дійшов висновку щодо ведення спільних витрат, спільного бюджету, купівлі майна для спільного користування, надання взаємної допомоги один одному сторонами у справі, щодо проживання однією сім`єю сторін у справі після 25.10.2010 р.
Крім того, суд при вирішенні справи №766/25132/18 досліджував питання наявності у ОСОБА_5 особистих коштів.
Так, суд не прийняв до уваги посилання відповідача про те, що ним за особисті кошти 25.05.2009 року придбана трикімнатна квартира, в якості доказу відповідач наводить паспорт моряка з помітками працевлаштування на судах, де він, за його посиланням, заробляв більше 10 000 доларів США щомісячно.
Суд зазначив, що відповідного доказу таких заробітків до відзиву не долучено. Крім того, фінансовою звітністю ПП «САВ-Сервіс» за 2010-2016 роки, які є додатком до Положення (стандарту) бухгалтерського обліку - фінансовими звітами суб`єкта малого підприємництва за 2010-2016 роки, за звітом 2010 рік чистий прибуток в 2009 році сягнув 28,6 з позначкою мінус, що свідчить про відсутність прибутку зазначеного ПП, як в 2009 році, так і в 2010 р. становить -36,8.Крім того, з паспорту моряка НОМЕР_1 , який видано 10.01.2007 року, дійсного до 10.01.2012 р., на який посилається відповідач, вбачається відсутність проставляння дати і місця прийняття на посаду та звільнення з посади з морського судна, печатки та підпису капітана морського судна чи судновласника, в графі наявна печатка ПП «САВ-Сервіс» (ЄДРПОУ 24956536), засновником та керівником якого є відповідач ОСОБА_5 .Також, з листів від 14.01.2004 р.,03.02.2004 року, 22.05.2005 року,23.05.2005 р., надісланих на адресу ПП «САВ-СЕРВІС» вбачається укладання контракту № 7/2400/04 між останнім та Brodospit-Brodogradilisted.o.o., згідно яких та листа посольства України в республіці Хорватія від 27.01.2006 р. за № 61312/КВ/14-536/1-35 вбачається необхідність присутності керівника ПП «САВ-СЕРВІС» - Півня Ю.І. у республіці Хорватія.
Відтак, при розгляді справи №766/25132/18, ОСОБА_5 , а в подальшому ОСОБА_3 не було спростовано твердження ОСОБА_4 , що кошти, отримані нею 25.10.2010 р. були нею витрачені на потреби сім`ї та на лікування ОСОБА_5 .
Позивач вказує, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 виникли правовідносини щодо розподілу всього майна, набутого під час спільного проживання, яке в них було станом на 25.10.2010 року в добровільному порядку, однак ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом про його поділ.
Ураховуючи правові висновки ВС України, наведені вище, позивачем не доведено факт неправомірного набуття (збереження) майна 130 000 USD ОСОБА_4 за рахунок ОСОБА_5 , тобто за відсутністю для цього правових підстав або якщо вони відпали, що відносини виникли у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права або, що ОСОБА_4 здійснила вилучення коштів у ОСОБА_5 (потерпілого), який має належний правовий титул на них.
При цьому, наявність між сторонами договору, який є нікчемним або який визнано недійсним, виключає можливість стягнення переданих на його виконання коштів на підставі статті 1212 ЦК України. У тому разі, якщо договір між сторонами не був укладений, тобто немає правової підстави для передання коштів у момент такого передання, до правовідносин застосовується стаття 1212 ЦК України.
За твердженням ОСОБА_5 суд, застосовуючи ст.69 СК, ст.182, 220 ЦК у рішенні від 21.12.2021 р. у справі №766/25132/18 фактично встановив нікчемність розписки, як документу, яким сторони зафіксували порядок поділу майна.
У постанові Верховного Суду від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022св22) зазначено, що в основі доктрини venirecontrafactumproprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової
підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави, у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Не підлягають поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають
безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі, слід враховувати, що акти
цивільного законодавства мають відповідати змісту загальних засад, зокрема
добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Апеляційний суд не звернув уваги, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. У справі, яка переглядалася, «ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_2 кошти, наючи, що між ним та відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). Отже, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення коштів у розмірі 794 900,00 грн.».
Аналогичний висновок зробив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 квітня 2024 року у справі № 127/12240/22 (провадження № 61-18405св23)
Ураховуючи вищезазначене, правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022св22), від 17 квітня 2024 року у справі № 127/12240/22 (провадження № 61-18405св23), суд приходить до висновку, що отримані ОСОБА_4 від ОСОБА_5 25.10.2010 р. кошти не підлягають поверненню внаслідок того, що у ОСОБА_5 був відсутній обов`язок для сплати коштів, проте він здійснив цю оплату,знаючи, що між ним та ОСОБА_4 відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). Отже, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення коштів у розмірі 130 000 дол.США, що на час подання позову становить 5200000,00грн
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (частина перша, друга статті 77 ЦПК України).
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13, провадження № 14-400цс19).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
У відповідності до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Таким чином, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання, що обставини, на які посилався позивач в своїй позовній заяві та які були підставою для подання позову, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, оскільки позивачем не надано належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження того факту, що грошові кошти у сумі 130 000 доларів США, передані позивачем за розпискою від 25.10.2010р. в рахунок поділу спільного майна набутого сторонами за час сумісного проживання та були безпідставно отримані та набуті у власність відповідачем, оскільки в подальшому у рішенні від 21.12.2021 р. у справі №766/25132/18 суд фактично встановив нікчемність розписки, як документу, яким сторони зафіксували порядок поділу майна, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити за недоведеністю.
У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України у зв`язку із відмовою у позові понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.
Керуючись ст.ст.15, 16, 1212, 1213, 1215 ЦК України, ст.ст.4, 12, 13, 76, 81, 89, 158, 259, 263-265 ,268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -
у х в а л и в :
В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення безпідставно набутих коштів - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів безпосередньо до Херсонського апеляційного суду з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У відповідності до п.п.15.5 ч.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через Херсонський міський суд Херсонської області.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.    
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя	О. І. Кузьміна 	

Повний текст рішення складено 26 травня 2026 року.