Дата документу 05.05.2026 Справа № 335/7089/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 335/7089/25 
Провадження №22-ц/807/860/26 
Головуючий в 1-й інстанції – Крамаренко І.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2026 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С.В.,	
суддів:	Кочеткової І.В., Подліянової Г.С.,	
секретар	Остащенко О.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Благодійної організації «Благодійний фонд «Щасливі люди української землі» на рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2026 року ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 10 лютого 2026 року) у справі за позовом Благодійної організації «Благодійний фонд «Щасливі люди української землі» до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону, Держави України в особі державної Казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,- 

В С Т А Н О В И В:

У липні 2025 року Благодійна організація «Благодійний фонд «Щасливі люди української землі» в особі представника - адвоката Ковальова Дмитра Валерійовича звернулась до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону, Держави України в особі державної Казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовної заяви зазначала, що 15 лютого 2024 року в ході досудового розслідування кримінального провадження № 42023052110000126 від 18.12.2023 року на підставі клопотання слідчого, погодженого з прокурором, слідчим суддею Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя накладений арешт на транспортний засіб, вилучений 06 лютого 2024 року слідчим під час проведення обшуку (ухвала у справі № 335/1249/24, провадження № 1-кс/335/728/2024): марки Mersedes-Benz ML 270, державний номерний знак НОМЕР_1 , власником якого є БО «Благодійний фонд «Щасливі люди української землі». 09 квітня 2024 року за клопотанням представника позивача, як третьої особи, щодо майна якого вирішене питання про арешт, слідчим суддею Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя (ухвала у справі № 335/1249/24, провадження № 1-кс/335/1366/2024) скасовано арешт зазначеного вище транспортного засобу в частині заборони користування цим майном та відмовлено в задоволенні клопотання в частині розпорядження цим транспортним засобом. 14 травня 2025 року судовий розгляд кримінального провадження був завершений, та вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя (справа № 333/5139/24, провадження № 1-кп/333/340/25) скасований арешт транспортного засобу марки Mersedes-Benz ML 270, державний номерний знак НОМЕР_1 , власником якого є БО «БФ «Щасливі люди української землі». Вирок набрав законної сили 16 червня 2025 року. З огляду на викладене, в період часу з 06 лютого 2024 року до 16 червня 2025 року, тобто протягом 16 календарних місяців, до позивача органом досудового розслідування застосовувались заходи кримінально-правового впливу у вигляді арешту майна. При цьому, позивач не є юридичною особою, щодо якої здійснювалось кримінальне провадження і жодна посадова особа позивача не є підозрюваним (обвинуваченим) чи цивільним відповідачем у кримінальному провадженні. Вважає, що описаними вище діями слідчих та прокурорів у кримінальному провадженні позивачу завдано моральну шкоду, внаслідок приниження його ділової репутації. Посилаючись на викладене, просили суд стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача грошові кошти в розмірі 16 (шістнадцяти) мінімальних заробітних плат, розмір якої визначається рівнем розміру мінімальної заробітної плати, прийнятої в Україні на момент ухвалення рішення суду у цій справі, на момент звернення з позовом до суду сума відшкодування становить 128 000, 00 грн., крім того просили вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2026 року у задоволенні позову Благодійної організації «Благодійний фонд «Щасливі люди української землі» до Головного Управління Національної поліції в Запорізькій області, Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону, Державної Казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник Благодійної організації «Благодійний фонд «Щасливі люди української землі» - адвокат Ковальов Дмитро Валерійович подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Залишилось поза увагою, що позивач як юридична особа має право на відшкодування моральної шкоди внаслідок приниження його ділової репутації. При цьому на позивача чинним законодавством покладається обов`язок доказування тільки розміру шкоди. Факт завдання шкоди є преюдиціальним внаслідок застосування протягом певного проміжку часу до позивача заходів кримінально-правового характеру та відсутності судового підтвердження вини позивача у вчиненні будь-якого правопорушення.

Відповідно до відзивів на апеляційну скаргу Державна казначейська служба України, ГУНП у Запорізькій області, Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Східного регіону зазначають, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просять апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на такі обставини.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, встановлено, що Благодійна організація «Благодійний фонд «Щасливі люди української землі» була зареєстрована у даному реєстрі (код юридичної особи: 39838387). Керівником зазначеної організації є Кутіков Сергій Володимирович.

Згідно ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15.02.2024 накладено арешт на транспортний засіб марки Mersedes-Benz ML 270, державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить Благодійній організації «Благодійний фонд «Щасливі люди української землі», заборонивши відчуження, розпорядження та користування зазначеним майном до скасування такого обмеження у встановленому законом порядку.

Відповідно до ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09.04.2024, арешт, накладений ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15.02.2024 на транспортний засіб Mersedes-Benz ML 270, державний номерний знак НОМЕР_1 , скасовано в частині заборони користування зазначеним майном.

Згідно вироку Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14.05.2025, який набрав законної сили 16.06.2025, у справі № 333/5139/24, ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 309 КК України та призначено покарання. Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15.02.2024, на транспортний засіб марки Mersedes-Benz ML 270, державний номерний знак НОМЕР_1 , та повернуто за належністю.

За змістом позову, позивач вказує на протиправність дій відповідачів – ГУНП в Запорізькій області та Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону, у зв`язку із застосуванням органом досудового розслідування заходів кримінально-правового впливу у вигляді арешту належного позивачу майна (транспортного засобу) протягом 16 календарних місяців.

Сторона позивача у позовній заяві посилається на перебування під арештом вищевказаного автомобілю, належного позивачу в період часу з 06.02.2024 по 16.06.2025.

З ухвали Орджонікідзевського суду м. Запоріжжя від 15.02.2024 вбачається, що вилучені транспортні засоби, у тому числі, транспортний засіб Mersedes-Benz ML 270, державний номерний знак НОМЕР_1 , є речовим доказом в розумінні статті 98 КПК України, так як він є матеріальним об`єктом, який був знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберіг на собі його сліди та містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Досліджені слідчим суддею матеріали кримінального провадження містять достатні дані для висновку що вилучений транспортний засіб був об`єктом кримінально-протиправних дій, який міг бути використаний як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Стороною обвинувачення також доведено існування ризиків того, що незастосування арешту може призвести до його приховування, знищення або відчуження.

З викладеного слідує, що вказаний позивачем транспортний засіб було використано як доказ у кримінальному провадженні та це відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України. Арешт такого майна був необхідним з метою забезпечення збереження речових доказів. Повернення вилученого майна могло призвести до його зникнення чи знищення.

Враховуючи правову підставу для арешту майна, достатність доказів, що вказують на вчинення кримінального правопорушення, можливість зникнення, втрати, пошкодження, приховування чи перетворення вказаного майна чи настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню, клопотання слідчого про арешт майна (транспортного засобу) слідчим суддею визнано доведеним та обґрунтованим.

На підтвердження факту незаконності накладеного арешту на майно (транспортний засіб) позивачем не надано відповідних доказів.

Відмовляючи у задоволенні вимог позову, суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку такий захід забезпечення кримінального провадження - як арешт майна, що належить позивачу, був обумовлений необхідністю здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні з метою досягнення дієвості цього провадження, а його доцільність перевірялася слідчим суддею. З огляду на викладене не встановлено підстав для застосування наслідків цивільно-правового характеру до відповідачів, оскільки не встановлено дій чи бездіяльності відповідачів у справі, які б заподіяли позивачу моральну шкоду. Отже, вимоги позову не доведені, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідачів, що на підставі статті 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга статті 55 Конституції України).

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

За загальними положеннями, передбаченими частинами першою, другою статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках завдання шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Тобто за цими правовими нормами для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення шкоди.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії чи бездіяльність цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні ділової репутації юридичної особи.

За загальними правилами розподілу обов`язку доказування, кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ст. 81 ЦПК України) .

За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у п. 32 постанови від 03.09.2019 у справі № 916/1423/17, застосовуючи положення ст.ст. 1173, 1174 Цивільного кодексу України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Згідно із частиною 2 статті 131 КПК України одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна. Арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку (ч. 1 ст. 170 КПК України).

У випадку передбаченому пунктом 1 частини 2 цієї статті, тобто з метою збереження речових доказів, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу (ч. 3 ст. 170 КПК України).

Речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення (ч. 1 ст. 98 КПК України).

За приписами частини 2 статті 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених п.п. 3, 4 ч. 2 ст. 170 КПК України); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 2 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 4 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно частини 11 статті 170 КПК України, заборона на використання майна, а також заборона розпоряджатися таким майном можуть бути застосовані лише у випадках, коли їх незастосування може призвести до зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.

З ухвали Орджонікідзевського суду м. Запоріжжя від 15.02.2024 вбачається, що вилучені транспортні засоби, у тому числі, транспортний засіб Mersedes-Benz ML 270, державний номерний знак НОМЕР_1 , є речовим доказом в розумінні статті 98 КПК України, так як він є матеріальним об`єктом, який був знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберіг на собі його сліди та містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. 

Таким чином, вказаний позивачем транспортний засіб було використано як доказ у кримінальному провадженні та це відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України. Арешт такого майна був необхідним з метою забезпечення збереження речових доказів. Повернення вилученого майна могло призвести до його зникнення чи знищення. В подальшому, відповідно до вимог ч. 4 ст. 174 КПК України, арешт майна було скасовано вироком суду, а майно на яке було накладено арешт (транспортний засіб) повернуто за належністю власнику.

Як вірно вказав, суд першої інстанції, на підтвердження факту незаконності накладеного арешту на майно (транспортний засіб) позивачем не надано відповідних доказів, тобто не доведено неправомірності дій відповідачів у межах кримінального провадження, також недоведеною є наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Разом з тим відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України саме позивач мав довести ті обставини, на які він посилався, як на підставу своїх вимог.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню через недоведеність.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Благодійної організації «Благодійний фонд «Щасливі люди української землі» залишити без задоволення.

Рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2026 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 08 травня 2026 року.

Головуючий С.В. Кухар

Судді: І.В. Кочеткова 

Г.С. Подліянова