КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 липня 2026 року Київ справа №640/32517/21
Київський окружний адміністративний суд у складі судді Скрипки І.М., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного космічного агентства України про визнання незаконним та скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії,
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державного космічного агентства України (ДКА України).
Просила суд визнати незаконним та скасувати наказ відповідача від 08.11.2021 №248-к про її відсторонення від роботи і поновити її на роботі та зобов`язати відповідача виплатити невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.01.2022 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення учасників справи.
На виконання положень пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 2825-ІХ, Окружним адміністративним судом міста Києва скеровано за належністю матеріали цієї справи до Київського окружного адміністративного суду.
За результатом автоматизованого розподілу справу передано на розгляд судді Київського окружного адміністративного суду Скрипці І.М.
Ухвалою суду від 01.10.2024 справу прийнято до провадження за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання.
На підставі ухвали Київського окружного адміністративного суду від 20.06.2025 витребувано необхідні письмові докази від відповідача.
Також судом відмовлено у задоволенні клопотання Державного космічного агенства України про розгляд цієї справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відсторонення позивача від виконання службових обов`язків з підстави відмови у проведенні нею профілактичних щеплень проти COVID-19 суперечить приписам трудового законодавства, Закону України «Про державну службу» та здійснено за відсутності визначеного Законом порядку відсторонення. Наголошує, що наказ відповідача від 08.11.2021 №248-к про відсторонення ОСОБА_1 від роботи має форму протиправного втручання у право на працю, у зв`язку із чим вважає, що існують правові підставі для стягнення заробітної плати за час відсторонення від роботи.
Відповідач позов не визнав, свої заперечення висловив у поданому до суду відзиві, в якому вказав, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб, зокрема COVID-2019, а не тільки проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу, включених до календаря щеплень. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень ці працівники, у порядку, встановленому законом, відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Пояснили, що приписи законів України щодо такого відсторонення є чіткими, зрозумілими, та за дотримання визначеної у них процедури, дозволяють працівникові розуміти наслідки відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявлених за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення.
Від позивача надійшла відповідь на відзив, згідно змісту якої остання посилається на відсутність порядку здійснення відсторонення з підстав неприйняття профілактичного щеплення на гостру респіраторну хворобу COVID-2019. На переконання ОСОБА_1 , у відповідача відсутні правові підстави для примушування працівників вакцинуватися, та відповідно притягнення до відповідальності та відсторонення від роботи за відмову у вакцинації.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
Окремим дорученням Голови ДКА України від 01.11.2021, з метою забезпечення своєчасного виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України від 20.10.2021 №1096 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. №1236», наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 №2153 «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», щодо обов`язкової вакцинації від гострої респіраторної хвороби COVID-19, доручено керівникам самостійних структурних підрозділів довести пункт 2 постанови №1096, пункт 19 Змін, затверджених цією постановою, наказ №2153 до відома підлеглих державних службовців та працівників; надати особисто і забезпечити надання своїми підлеглими державними службовцями, працівниками копію документа, що підтверджує проходження щеплення від COVID-19 або копію медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації, виданого закладом охорони здоров`я, завіреного особистим підписом державного службовця або працівника.
04.11.2021 начальником відділу персоналу та запобігання корупції складено службову записку на виконання такого окремого доручення стосовно надання списків працівників ДКА, які станом на 04.11.2021 здійснили відповідну вакцинацію або мають протипоказання до неї, а також, які не надали інформацію про вакцинацію проти COVID-19 або протипоказань до неї.
За результатом цього, Державним космічним агентством України, зокрема, видано наказ від 08.11.2021 №248-к «Про відсторонення від роботи ОСОБА_2 ». 
Як видно із зазначеного наказу, ОСОБА_2 відсторонено від роботи з 09.11.2021 та ознайомлено з цим наказом під розпис 08.11.2021 у присутності співробітників відділу персоналу та запобігання корупції.
Разом із цим, відділом персоналу та запобігання корупції Державного космічного агентства України складено акт від 08.11.2021 «Про ненадання документів про вакцинацію та ознайомлення з наказом про відсторонення від роботи державних службовців». Водночас повідомлено, що усім державним службовцям пропонувалося пройти вакцинацію проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 у приміщенні Національного центру управління та випробувань космічних засобів (НЦУВКЗ) (вул. Московська, 8, корп. 30, 8 поверх) 15.07.2021 та 06.08.2021 (службові записки: від 13.07.2021 №1243-3, від 03.08.2021 №1374-3), на підтвердження чого надані примірники службових записок від 13.07.2021 та від 03.08.2021.
Не погоджуючись із правомірністю прийняття відповідачем спірного наказу, позивач звернулась до суду.
При цьому, наказом ДКА України від 01.03.2022 №3-07/В зупинено дію наказу від 08.11.2021 №248-к про відсторонення ОСОБА_1 від роботи.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із такого.
За приписами статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю.
У силу вимог статті 2-1 Кодексу законів про працю України (КЗпП України) забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання.
Частиною першою статті 46 КЗпП України регламентовано, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.
У преамбулі Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» від 19.11.1991 №2801-XII (Закон №2801-XII) передбачено, що кожна людина має природне невід`ємне і непорушне право на охорону здоров`я. Суспільство і держава відповідальні перед сучасним і майбутніми поколіннями за рівень здоров`я і збереження генофонду народу України, забезпечують пріоритетність охорони здоров`я в діяльності держави, поліпшення умов праці, навчання, побуту і відпочинку населення, розв`язання екологічних проблем, вдосконалення медичної допомоги і запровадження здорового способу життя.
Основи законодавства України про охорону здоров`я визначають правові, організаційні, економічні та соціальні засади охорони здоров`я в Україні, регулюють суспільні відносини у цій сфері з метою забезпечення гармонійного розвитку фізичних і духовних сил, високої працездатності і довголітнього активного життя громадян, усунення факторів, що шкідливо впливають на їх здоров`я, попередження і зниження захворюваності, інвалідності та смертності, поліпшення спадковості.
За визначенням у статті 3 вказаного закону медична допомога - діяльність професійно підготовлених медичних працівників, спрямована на профілактику, діагностику та лікування у зв`язку з хворобами, травмами, отруєннями і патологічними станами, а також у зв`язку з вагітністю та пологами.
У силу вимог пунктів «б», «г» частини першої статті 10 Закону №2801-XII громадяни України зобов`язані: у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.
Частиною третьою статті 30 Закону №2801-XII визначено, що у разі загрози виникнення або поширення епідемічних захворювань Кабінетом Міністрів України у порядку, встановленому законом можуть запроваджуватися особливі умови і режими праці, навчання, пересування і перевезення на всій території України або в окремих її місцевостях, спрямовані на запобігання поширенню та ліквідацію цих захворювань.
При цьому, перелік особливо небезпечних і небезпечних інфекційних захворювань та умови визнання особи інфекційно хворою або носієм збудника інфекційного захворювання визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я і публікуються в офіційних джерелах (частина п`ята статті 30 Закону №2801-XII).
За змістом статті 29 Закону України №1645-III «Про захист від інфекційних хвороб» (Закон №1645-III) карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України. У рішенні про встановлення карантину, крім іншого, зазначаються обставини, що призвели до цього, визначаються межі території карантину, затверджуються необхідні профілактичні, протиепідемічні та інші заходи, їх виконавці та терміни проведення, встановлюються тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб та додаткові обов`язки, що покладаються на них. Карантин встановлюється на період, необхідний для ліквідації епідемії чи спалаху особливо небезпечної інфекційної хвороби. На цей період можуть змінюватися режими роботи підприємств, установ, організацій, вноситися інші необхідні зміни щодо умов їх виробничої та іншої діяльності 
Відповідно до абзацу другого статті 12 Закону №1645-ІІІ працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до: зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб (інших порівняно з такими хворобами як дифтерія, кашлюк, кір, поліомієліт, правець, туберкульоз, обов`язковість щеплень проти яких визначена абзацом 1 цієї статті). У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
Положеннями статті 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» №4004-ХІІ (Закон №4004-ХІІ) визначено, що обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються.
Групи населення та категорії працівників, які підлягають профілактичним щепленням, у тому числі обов`язковим, а також порядок і терміни їх проведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
Відповідно до статті 10 Закону №2801-ХІІ, статті 12 Закону №1645-ІІІ, пункту 8 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, з метою забезпечення епідемічного благополуччя населення України, попередження інфекцій, керованих засобами специфічної профілактики, Міністерством охорони здоров`я України 04.10.2021 видано наказ №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням».
Згідно з цим Переліком обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники, зокрема, установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів.
Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020 №1236, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 19.12.2020 до 31.05.2022 на території України встановлено карантин.
Постановою Кабінету Міністрів України № 1096 від 20.10.2021 доповнено постанову Кабінету Міністрів України № 1236 від 09.12.2020, зокрема, пунктом 41-6, відповідно до якого зобов`язано керівників державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити:
1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153 (далі - перелік);
2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;
3) взяття до відома, що:
- на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої «та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»;
- відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються;
- строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.
За правилами статті 72 Закону України №889-VIII «Про державну службу» (Закон №889-VIII) державний службовець може бути відсторонений від виконання посадових обов`язків у разі виявлення порушень, встановлених пунктами 1, 7-10 та 14 частини другої статті 65 цього Закону, за які до нього може бути застосовано дисциплінарне стягнення.
Рішення про відсторонення державного службовця від виконання посадових обов`язків приймається відповідно керівником державної служби або суб`єктом призначення одночасно з прийняттям рішення про порушення дисциплінарного провадження або під час його здійснення у разі:
- наявності обставин, що дають підстави вважати, що такий державний службовець може знищити чи підробити речі і документи, які мають суттєве значення для дисциплінарного провадження;
- впливу на працівників державного органу та інших осіб, зокрема, здійснення протиправного тиску на підлеглих, погрози звільненням з роботи;
- перешкоджання в інший спосіб об`єктивному вивченню обставин вчинення дисциплінарного проступку.
За положеннями частини третьої статті 5 Закону №889-VIII дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 № 267 (в актуальній редакції далі - Положення про МОЗ України), МОЗ України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань.
Накази МОЗ України, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами (пункт 8 Положення про МОЗ України).
Наказом МОЗ України №595 затверджений Календар профілактичних щеплень в Україні, до яких не входить щеплення проти COVID-19.
Наказом МОЗ України від 25.02.2020 №521 внесено зміни до Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, затвердженого наказом МОЗ України від 19.07.1995 №133 - доповнено розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» пунктом 39, у якому зазначена гостра респіраторна хвороба COVID-19.
Наказом МОЗ України про обов`язкове профілактичне щеплення певних працівників (дія зупинена з 01 березня 2022 року до завершення воєнного стану в Україні згідно із наказом МОЗ України від 25.02.2022 № 380) затверджений Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. У редакції, яка діяла станом на 09 грудня 2021 року та продовжувала діяти на момент ухвалення оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції, до цього переліку, зокрема, ввійшли працівники підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83, до якого включене Державне космічне агентство України.
У постанові від 14.12.2022 у справі №130/3548/21 Велика Плата Верховного Суду зазначила, що положення абзацу шостого частини першої статті 7 Закону «Про санітарне та епідемічне благополуччя» та Інструкція №66 не охоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою чи ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19; а обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки Законом «Про санітарне та епідемічне благополуччя». 
Велика Палата Верховного резюмувала і те, що з урахуванням реального впливу гострої респіраторної хвороби COVID-19 на Україну та інші країни світу, втручання держави у приватне життя її громадян, зокрема у спосіб, який передбачений статтею 46 КЗпП України, частиною другою статті 12 Закону про захист від інфекційних хвороб, Наказом МОЗ України про обов`язкове профілактичне щеплення певних працівників та Постановою КМУ про встановлення карантину, спрямований на запобігання подальшому її поширенню, мінімізації летальних випадків серед усього населення України, переслідує легітимну мету у контексті пункту 2 статті 8 Конвенції, а тому не протирічить Конвенції.
До того ж, Велика Палата Верховного Суду у названій постанові наголосила, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з переліку, закріпленого Наказом МОЗ України про обов`язкове профілактичне щеплення певних працівників, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як: кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.
При цьому зазначили, що нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте, слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивача від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.
Така ж позиція відображена і у постанові Верховного Суду від 08.03.2023 у справі №120/17495/21-а. 
На підставі з`ясованих у справі обставин і наведених правових норм, суд доходить наступних висновків.
Так, станом на дату прийняття оскаржуваного наказу, ОСОБА_1 займала посаду головного спеціаліста відділу ракетних комплексів департаменту космічної політики та розвитку. 
Відповідач, у свою чергу, не подав суду доказів надання ним індивідуальної оцінки виконуваних позивачем посадових обов`язків у розрізі об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми.
Також відповідач не обґрунтував наявності обставин, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні від роботи саме позивача.
Так само ДКА України не пояснило, яким чином позивач, обіймаючи посаду головного спеціаліста відділу ракетних комплексів департаменту космічної політики та розвитку Державного космічного агентства України могла спричинити поширення коронавірусної інфекції, у тому числі з урахуванням кількості соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); умов праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, у тому числі, з урахуванням потреби відбувати у внутрішні чи закордонні відрядження. Відповідачем також не обґрунтовано неможливість встановлення позивачу дистанційної/надомної форми організації праці тощо.
Фактично єдиною підставою для відсторонення позивача від роботи є перебування її у трудових відносинах з Державним космічних агентством України.
За наведеного, таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого позивача.
За приписами частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
У той же час, оскаржуваний у спірному випадку наказ не відповідає наведеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям.
У зв`язку із цим, наказ Державного космічного агентства України від 08.11.2021 № 248-к про відсторонення від роботи позивача підлягає визнанню протиправним і скасуванню. 
Разом із тим, враховуючи, що у подальшому відповідач з 01.03.2022 зупинив дію оскаржуваного наказу, відповідно, підстави для задоволення вимоги про поновлення на роботі ОСОБА_1 – відпали.
Що ж до прохання позивача виплатити їй заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи, суд зазначає наступне.
За приписами частини третьої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. 
У матеріалах справи відсутні докази нарахування та виплати позивачу заробітної плати за період її відсторонення. Відсутність виплати позивачу заробітної плати за вказаний період відповідачем також не заперечується.
За вказаних обставин, а також зважаючи на протиправність відсторонення позивача від роботи, суд дійшов висновку про наявність підстав для виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі статті 235 КЗпП України.
Встановлена судом протиправність відсторонення позивача від роботи зумовлює виникнення у роботодавця обов`язку із виплати заробітної плати за весь час вимушеного прогулу, що у спірному випадку фактично охоплюється періодом з 09.11.2021 по 28.02.2022.
Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (Порядок № 100).
Як закріплено в абзаці 3 пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата, обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Пунктом 5 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
За нормами пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Як вбачається із довідки про нараховану заробітну плату від 26.06.2025 №13/25, розмір середньоденної заробітної плати позивача на час відсторонення від роботи складав 835,79 грн.
Кількість робочих днів відсторонення за період з 09.11.2021 по 28.02.2022 складає 77 днів.
Отже, сума середнього заробітку, належна до виплати позивачу за час протиправного відсторонення від роботи, складає 64 355, 83 грн. (835,79*77).
Саме у такому розмірі суд задовольняє вимогу про стягнення заробітної плати (середнього заробітку) за час відсторонення від роботи.
Так, пунктом 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати враховуються у тому місяці, за який вони нараховані та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
При цьому, зобов`язання відповідача як роботодавця, який є податковим агентом сплачувати податок на доходи фізичних осіб та військовий збір за працівників, встановлено Податковим кодексом України.
За приписами підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу, і ставку військового збору, встановлену підпунктом 1.3 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України.
Згідно з пунктом 164.2 статті 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються: доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту).
Пунктом 167.1 статті 167 Податкового кодексу України визначено, що ставка податку на доходи фізичних осіб становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами
Ставка військового збору визначена відповідно до підпунктом 1.3 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу.
Отже, податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.
За змістом частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
За нормами частини третьої цієї ж статті при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Зважаючи на частину задоволених позовних вимог, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у сумі 908 грн підлягають стягненню на її користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись статтями 77, 90, 241-247, 255, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 
в и р і ш и в:
адміністративний позов ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати наказ Державного космічного агентства України від 08.11.2021 №248-к «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 ».
Стягнути з Державного космічного агентства України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09.11.2021 по 28.02.2022 у розмірі 64 355, 83 (шістдесят чотири тисячі триста п`ятдесят п`ять гривень 83 копійки) грн. 
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державного космічного агентства України (код ЄДРПОУ: 00041482; місцезнаходження: 01010, м. Київ, вул. Князів Острозьких, буд. 8) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 908 (дев`ятсот вісім гривень) грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Скрипка І.М.