ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
61022, м. Харків, пр. Науки, 5
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я
іменем України 

16.06.2026р. Справа № 905/188/26 

Господарський суд Донецької області у складі судді Зекунова Е.В., за участю секретаря судового засідання Сухіна В.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕТА-АГРО-ІНВЕСТ"
до відповідача держави Російська Федерація в особі Генеральної прокуратури Російської Федерації, м. Москва, Російська Федерація
про стягнення збитків у сумі 23 389 969,00 доларів США, що еквівалентно на день подання позову 1 025 154 273,31 грн

Представники сторін участь у засіданні не приймали

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Через підсистему "Електронний суд" 25.03.2026 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕТА-АГРО-ІНВЕСТ" надійшла позовна заява до держави Російська Федерація в особі Генеральної прокуратури Російської Федерації про стягнення збитків у сумі 23 389 969,00 доларів США, що еквівалентно на день подання позову 1 025 154 273,31 грн.
Ухвалою суду від 27.03.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 28.04.2026. об 11:20 год. Зобов`язати позивача здійснити переклад цієї ухвали на російську мову з нотаріальним засвідченням його вірності та направити скан-копії такого перекладу на офіційну електронну пошту (адресу) Посольства Російської Федерації в Республіка Молдова.
01.04.2026 через підсистему "Електронний суд" до суду від представника позивача адвоката Бумба О.А. надійшла заява про участь у підготовчому засіданні 28.04.2026 об 11:20год. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
20.04.2026 через підсистему "Електронний суд" до суду від представника позивача адвоката Бумба О.А. надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів здійснення перекладу ухвали від 27.03.2026 на російську мову та направлення скан-копії перекладу на електронну адресу Посольства Російської Федерації в Республіці Молдова.
28.04.2026 через підсистему "Електронний суд" до суду від представника позивача адвоката Бумба О.А. надійшло клопотання про проведення підготовчого засідання, призначеного на 28.04.2026 об 11:20 за відсутності Позивача та його представника.
Ухвалою від 28.04.2026 вирішено відкласти підготовче засідання на 19.05.2026 року о 10:15 год. зал судового засідання № 104А. Явка учасників справи не є обов`язковою.
Від представника позивача 19.05.2026 до суду надійшло клопотання про проведення підготовчого засідання, призначеного на 19.05.2026 об 10:15 за відсутності Позивача та його представника. 
Представники сторін участь у судовому засіданні 19.05.2026 року не приймали.
Ухвалою від 19.05.2026 постановлено: закрити підготовче провадження та призначити розгляд справи по суті на 16.06.2026 року о 10:45 год. зал судового засідання № 104. Явка учасників справи не є обов`язковою.
Від представника позивача 16.06.2026 до суду надійшло клопотання про проведення підготовчого засідання, призначеного на 16.06.2026 за відсутності Позивача та його представника. 
Судове засідання з розгляду справи по суті, призначене на 16.06.2026 відбулось за відсутності представників позивача та відповідача.
Суд зазначає, що станом на дату винесення цього рішення у встановлений строк відповідачем не надано відзиву на позовну заяву, про причини та/або намір вчинити відповідні дії суд не повідомляв.
Згідно із ст.2 Господарського процесуального кодексу України однією із засад господарського судочинства є розумність строків розгляду справи.
У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч.9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України).
З огляду на те, що під час розгляду справи судом було створено сторонам необхідні умови для доведення фактичних обставин справи, зокрема, було надано достатньо часу для реалізації кожним учасником спору своїх процесуальних прав, передбачених статтями 42, 46 ГПК України, зважаючи на наявність у матеріалах справи доказів, необхідних і достатніх для вирішення спору по суті, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників сторін та за наявними в ній матеріалами.
Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, господарський суд,

ВСТАНОВИВ:
Доводи ТОВ «БЕТА-АГРО-ІНВЕСТ»
ТОВ «БЕТА-АГРО-ІНВЕСТ» (далі також «Позивач») - сільськогосподарське підприємство, яке до повномасштабного вторгнення Російської Федерації здійснювало системну господарську діяльність у Донецькій області. Позивач обробляв земельний банк площею близько 40 тис. га, вирощував зернові та олійні культури, забезпечував логістику перевезення сільськогосподарської продукції та утримував розгалужену інфраструктуру виробничих ділянок у Донецькій області зі складами, виробничими приміщеннями, ремонтними майстернями, технікою та автопарком.
Через повномасштабну збройну агресію Росії проти України у 2014 році, ведення активних бойових дій та тимчасової окупації частини територій у Донецькій області, майно Позивача опинилося в районах бойових дій, зазнали артилерійських обстрілів і ракетних ударів, внаслідок чого майно Позивача знищили або пошкодили, а доступ до нього став небезпечним та фактично неможливим. Через повномасштабну збройну агресію Росії проти України у 2014 році майно Позивача опинилося в районах на тимчасово окупованих територіях, внаслідок чого Позивач втратив до нього доступ.
Внаслідок збройної агресії РФ Позивач втратив контроль над активами та у зв`язку із цим Позивач за своєю волею не може здійснювати жодну з правомочностей, які складають зміст права власності. Порушене право Позивача полягає у фактичній втраті можливості реалізовувати всі елементи права власності – володіння, користування та розпорядження майном, що гарантовано статтею 41 Конституції України, статтями 316, 317 Цивільного кодексу України, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Окремо порушення охоплює втрату можливості отримувати економічну вигоду від використання власного майна як невід`ємної складової права власності.
Відповідно до ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Шкода, що її завдала РФ, виражена у двох взаємопов`язаних формах: реальні збитки від втрати та пошкодження майна (товарно-матеріальні цінності, нерухоме майно, обладнання, колісні транспортні засоби) та упущена вигода у вигляді неотриманого прибутку через неможливість провадити господарську діяльність на території Донецької області та здійснювати агротехнологічні операції.
ТОВ «БЕТА-АГРО-ІНВЕСТ» – сільськогосподарське підприємство, що обробляє землі у Донецькій та Чернігівській областях України. Вирощує пшеницю, ячмінь, соняшник, льон, сою, сорго, гречку, гірчицю. Здійснює транспортні послуги з перевезення сільськогосподарської продукції. Земельний банк компанії складає 25 тис. га. До початку війни Росії проти України Позивач обробляв 40 тис. га. земель.
Позивач здійснював до 2014 року економічну діяльність на території Донецької області із використанням, крім іншого, нерухомого майна в кількості 30 найменувань, а саме: будівлі «Торговий будинок» загальною площею 1482,90 кв. м, розташованої за адресою: Донецька область, м. Ясинувата, вул. Некрасова, буд. 17а (право власності підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно №1736766 від 28 березня 2013 року); будівель загальною площею 1934,7 кв. м (виробничо-складська база, диспетчерська, контрольно-пропускний пункт, огородження та замощення), розташованих за адресою: Донецька область, м. Ясинувата, вул. Нахімова, буд. 77 (право власності підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно №1810243 від 30 березня 2013 року); нежитлових будинків загальною площею 5652,1 кв. м (адміністративно-лабораторний корпус, будівля млина, склади, силосний корпус, котельня, гараж та інші об`єкти), розташованих за адресою: Донецька область, м. Горлівка, вул. Інтернаціональна, буд. 18 (право власності підтверджується договором міни від 29 жовтня 2012 року №4605, свідоцтвом про право власності №23232400 від 19 червня 2014 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №23237285 від 19 червня 2014 року).
Крім того, Позивач використовував тимчасові споруди, розташовані за адресою: Донецька область, м. Єнакієве, селище Савелівка, які фактично належать до рухомого майна, оскільки допускається можливість їх переміщення, а право власності на них не підлягає державній реєстрації, а саме: побутівка 12х3 м (в повній комплектації) з інвентарним номером 1032113; побутівка 12х3 м (в повній комплектації) з інвентарним номером 1032115; побутівка-душова 3х2 м з інвентарним номером 000001032114; вагончик-офіс (12х3 м) з інвентарним номером 1461; контейнер-побутівка з інвентарним номером 1657; металевий контейнер-побутівка з інвентарним номером 1174, інформація про які міститься у Балансовій довідці про перелік втраченого майна.
Позивач також використовував рухоме майно, а саме: колісні транспортні засоби — Автомобіль Ford Transit Connect VIN з реєстраційним номером НОМЕР_1 ; Автомобіль ВАЗ 21070 з реєстраційним номером НОМЕР_2 ; Автомобіль ВАЗ 21070 з реєстраційним номером НОМЕР_3 ; Автомобіль ВАЗ 21070 з реєстраційним номером НОМЕР_4 ; Автомобіль ГАЗ 33023-415 з реєстраційним номером НОМЕР_5 ; Автомобіль ГАЗ 53 з реєстраційним номером НОМЕР_6 ; Трактор Беларус 920 11-807 з реєстраційним номером НОМЕР_7 ; Автомобіль MAN 19.403 FLT 11967 (номер шасі НОМЕР_8 ) з реєстраційним номером НОМЕР_9 ; Автомобіль КАМАЗ (інвентарний номер 1051015) з реєстраційним номером НОМЕР_10 ; Автомобіль КАМАЗ (інвентарний номер 1514) з реєстраційним номером НОМЕР_11 ; Автомобіль КАМАЗ (інвентарний номер 1520); Екскаватор Борекс-2201 (на базі Беларус 920) з реєстраційним номером НОМЕР_12 ; Екскаватор-навантажувач JCB 2CX Sitemaster; Напівпричіп АСП-25 (інвентарний номер 1518); Напівпричіп муковоз АСП-25 (інвентарний номер 1519) з реєстраційним номером НОМЕР_13 ; Напівпричіп муковоз АСП-25 (інвентарний номер 1517); Напівпричіп-цистерна АСП-25; Причіп МАЗ-9397 з реєстраційним номером НОМЕР_14 ; Причіп самоскидн. СЗАП 8527 (інвентарний номер 1524); Причіп самоскидн. СЗАП 8527 (інвентарний номер 1525); Автомобіль ВАЗ 210700-20 з реєстраційним номером НОМЕР_15 ; Автомобіль ГАЗ 322132 з реєстраційним номером НОМЕР_3 ; Комбайн Нива. Право власності Позивача на зазначені транспортні засоби підтверджується довідками Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Чернігівській області та Балансовими довідками про перелік втраченого майна.
Крім того, Позивач використовував машини та обладнання в кількості 256 позицій балансовою вартістю на 07 квітня 2014 року 9 605 834,52 грн, зокрема передану в користування ТОВ «ВИРОБНИЧА КОМПАНІЯ «МЛИН» на підставі Договору оренди обладнання від 18 липня 2013 року автоматичну лінію фасування борошна в пакети та групування пакетів, модель DA40, балансовою вартістю на 07 квітня 2014 року 1 486 803,37 грн, придбання якої підтверджується Контрактом №2202/13 від 22 лютого 2013 року, укладеним між Позивачем та Фірмою «ПАЛЬЄРАНІ С.р.л.» (юридична особа, створена за законодавством Італійської Республіки); Платіжним дорученням в іноземній валюті №10 від 12 березня 2013 року; Інвойсом №2013-FCLI-0000283 від 08 березня 2013 року; Інвойсом №2013-FCLI-0000766 від 26 червня 2013 року, а також передане в користування ТОВ «ВИРОБНИЧА КОМПАНІЯ «МЛИН» на підставі Договору оренди обладнання від 30 серпня 2013 року устаткування: компресорна станція моделі Zelko 7 в зборі (1479) балансовою вартістю 57 041,66 грн; компресорна установка ВКП R 1000 10-500 балансовою вартістю 11 833,33 грн; маркувальник VIDEOJET Excell 2000 в комплекті балансовою вартістю 68 666,67 грн; навантажувач MANITOU самохідний з електродвигуном 3,3 м для рівної поверхні ME 316 c/н 860295 балансовою вартістю 200 706,03 грн, а також товарно-матеріальні цінності в кількості 279 позицій.
Крім того, на території Донецької області до 2014 року розташовувалися земельні ділянки, які перебували у користуванні Позивача, у тому числі на території Новогригорівської сільської ради у Бахмутському районі (до 2016 року — Артемівському районі) загальною площею 3 599,6 га; на території Верхньоторецької сільської ради Донецького району (до 2020 року — Ясинуватського району) загальною площею 887,41 га; на території Донецького району (до 2020 року — Ясинуватського району) загальною площею 775,3632 га; на території Горлівського району (до 2020 року — Єнакієвського району) загальною площею 4 476 га; на території Горлівського району загальною площею 1 205,5 га.
З використанням зазначеного обладнання, машин та земельних ділянок Позивач здійснював виробництво сільськогосподарської продукції, зокрема:
у 2011 році Позивач зібрав:
з площі посівної 10 466 га – 410 050,00 ц (у масі після доробки) пшениці озимої;
з площі посівної 53,00 га – 2 089,00 ц (у масі після доробки) ячменю озимого;
з площі посівної 816,00 га – 22 368,00 ц (у масі після доробки) ячменю ярого;
з площі посівної 797,00 га – 33 293,00 ц (у масі після доробки) кукурудзи на зерно;
з площі посівної 120,00 га – 1 155,00 ц (у масі після доробки) гречки;
з площі посівної 429,00 га – 12 760,00 ц (у масі після доробки) сорго на зерно;
з площі посівної 7 536,00 га – 195 970,00 ц (у масі після доробки) соняшнику на зерно;
з площі посівної 839,00 га – 2 532,00 ц (у початково оприбуткованій вазі) сої
про що свідчать Підсумки збору врожаю сільськогосподарських культур, плодів, ягід та винограду на 01 грудня 2011 року (форма №29-сг);
у 2012 році Позивач зібрав:
з площі посівної 8 728,00 га – 253 997,00 ц (у масі після доробки) пшениці озимої;
з площі посівної 34,00 га – 58,30 ц (у масі після доробки) ячменю озимого;
з площі посівної 73,00 га – 1 564,00 ц (у масі після доробки) ячменю ярого;
з площі посівної 955,00 га – 26 327,00 ц (у масі після доробки) кукурудзи на зерно;
з площі посівної 365,00 га – 4 375,00 ц (у масі після доробки) гречки;
з площі посівної 678,00 га – 23 038,00 ц (у масі після доробки) сорго на зерно;
з площі посівної 11 547,00 га – 225 741,00 ц (у масі після доробки) соняшнику на зерно;
з площі посівної 1 052,00 га – 7 131,00 ц (у початково оприбуткованій вазі) сої;
про що свідчать Підсумки збору врожаю сільськогосподарських культу, плодів, ягід та винограду на 01 грудня 2012 року;
у 2013 році Позивач зібрав:
з площі посівної 14 440,00 га – 556 789,00 ц (у масі після доробки) пшениці озимої;
з площі посівної 155,00 га – 7 328,00 ц (у масі після доробки) ячменю озимого;
частково з площі посівної 1 344,30 га (площа збирання – 815,20 га) – 17 801,00 ц (у масі після доробки) ячменю ярого;
з площі посівної 1 064,60 га – 47 860,40 ц (у масі після доробки) кукурудзи на зерно;
з площі посівної 354,60 га – 5 310,40 ц (у масі після доробки) гречки;
з площі посівної 95,60 га – 1 637,60 ц (у масі після доробки) інших зернобобових культур;
частково з площі посівної 524,20 га (площа збирання – 500,20 га) – 14 548,60 ц (у масі після доробки) сорго на зерно;
частково з площі посівної 9 137,93 га (площа збирання – 9 022.43 га) – 184 420,00 ц (у масі після доробки) соняшнику на зерно;
частково з площі посівної 298,40 га (площа збирання – 198,40 га) – 1 327,10 ц (у початково оприбуткованій вазі) сої;
частково з площі посівної 1 879,26 га (площа збирання – 1 816,00 га) – 21 802,00 ц (у початково оприбуткованій вазі) гірчиці,
про що свідчать Підсумки збору врожаю сільськогосподарських культу, плодів, ягід та винограду на 01 грудня 2013 року;
у 2014 році Позивач зібрав:
частково з площі посівної 5 023,00 га (площа збирання – 4 682,01 га) – 232 161,20 ц (у масі після доробки) пшениці озимої;
з площі посівної 145,50 га – 6 021,00 ц (у масі після доробки) ячменю озимого;
з площі посівної 1 462,00 га – 39 863,40 ц (у масі після доробки) ячменю ярого;
з площі посівної 336,70 га – 14 057,60 ц (у масі після доробки) кукурудзи на зерно;
з площі посівної 224,80 га – 2 012,80 ц (у масі після доробки) інших зернобобових культур;
частково з площі посівної 4 772,65 га (площа збирання – 4 688,65 га) – 102 876,80 ц (у масі після доробки) соняшнику на зерно;
з площі посівної 1 605,70 га – 20 639,60 ц (у початково оприбуткованій вазі) гірчиці;
з площі посівної 468,90 га – 12 550,60 ц (у початково оприбуткованій вазі) ріпаку озимого,
про що свідчать Підсумки збору врожаю сільськогосподарських культу, плодів, ягід та винограду на 01 грудня 2014 року.
Обставини заподіяння шкоди
З 07 квітня 2014 року Позивач був позбавлений можливості проводити свою господарську діяльність на території Донецького (до 2020 року - Ясинуватського), Горлівського районів Донецької області, а також користуватися та розпоряджатися майном, розташованим на території цих районів Донецької області з огляду на такі події.
20 лютого 2014 року розпочалась збройна агресія Російської Федерації, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму для блокування українських військових частин. У квітні 2014 року контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року). 27 серпня 2014 року відбулося масове вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, зокрема, військовослужбовців 9-ї окремої мотострілецької бригади, НОМЕР_16 та НОМЕР_17 дивізій повітряно-десантних військ Збройних Сил Російської Федерації. Вказана інформація закріплена у Заяві Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», схваленою Постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року № 337-VIII.
Наказом Першого заступника Голови Служби безпеки України - керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07 жовтня 2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» визначено райони проведення АТО та терміни її проведення, зокрема:
Донецьку область і Луганську області - з 07 квітня 2014 року;
Харківську область – з 07 квітня 2014 року по 14 вересня 2014 року.
На міжнародному рівні реакція на дії Російської Федерації з 2014 року була відображена таким чином:
у Резолюції Генеральної Асамблеї ООН №A/RES/68/262 «Територіальна цілісність України» від 27 березня 2014 року було підтверджена прихильність Генеральної Асамблеї до суверенітету, політичної незалежності, єдності та територіальної цілісності України, підкреслено, що референдум, проведений в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі 16 березня 2014 року, не маючи законної сили, не може бути основою для будь-якої зміни статусу Автономної Республіки Крим або міста Севастополя та закликано всі держави, міжнародні організації та спеціалізовані установи не визнавати будь-які зміна статусу Автономної Республіки Крим та міста Севастополя на основі вищезгаданого референдуму і утримуватися від будь-яких дій або кроків, які можна було б розуміти як визнання будь-якого таким чином зміненого статусу;
у Резолюції ПА ОБСЄ «Очевидне, грубе та невиправлене порушення Російською Федерацією Гельсінкських принципів» від 02 липня 2014 року було засуджено очевидне, груби та невиправлене порушення Гельсінських принципів Російською Федерацією відносно України, у тому числі порушення суверенітету і територіальної цілісності цієї країни, засуджено окупацію території України; визнано референдум в Криму, який відбувся 16 березня 2014 року, нелегітимним і незаконним актом, результати якого не мають ніякої юридичної сили; закликано усі держави-учасниці відмовлятися від визнання насильницької анексії Криму Російською Федерацією;
у Резолюції Європейського Парламенту щодо ситуації в Україні №Б8-0020/2015 від 15 січня 2015 року було засуджене ведення Росією неоголошеної війни на території України;
у Резолюції Парламентської Асамблеї НАТО №422 від 12 жовтня 2015 року були засуджені анексія Криму Російською Федерацією і продовження російської військової агресії на сході України.
Верховний Суд постановою від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782св21), зробив висновок, що починаючи з 2014 року загальновідомим є той факт, що РФ чинить збройну агресію проти України.
У постанові від 18 травня 2022 року у справі №760/17232/20-ц Верховний Суд зазначив, що дії Російської Федерації вийшли за межі її суверенних прав, оскільки будь-яка іноземна держава не має права здійснювати збройну агресію проти іншої країни. Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН.
Території, на яких було перебувало майно Позивача, та на яких він здійснював господарську діяльність до 07 квітня 2014 року, а саме:
територія Горлівського району Донецької області, до складу якого входять, крім інших, м. Горлівка, м. Єнакієво, с. Савелівка, є окупованою Російською Федерацією з 07 квітня 2014 року;
територія Донецького району Донецької області, до складу якого входять, крім інших, м. Ясинувата, ст. Донецьк-Сєверний (сільрада Спартаківська), є окупованою Російською Федерацією з 07 квітня 2014 року,
інформація про що міститься у Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженому Наказом Міністерства розвитку громад та територій України № 376 від 28 лютого 2025 року.
Здійснення Російською Федерацію ефективного контролю над територією Донецької області було встановлене у Рішенні Великої Палати Європейського суду з прав людини у справі Україна та Нідерланди проти Росії (заяви №№ 8019/16, 43804/14 та 28525/20) від 30.11.2022.
Крім того, територія усієї Донецької області була анексована Російською Федерацією. Так, 04 жовтня 2022 року був прийнятий Федеральний конституційний Закон Російської Федерації від 04.10.2022 № 5-ФКЗ «Про прийняття до Російської Федерації Донецької Народної Республіки та утворення у складі Російської Федерації нового суб`єкта – Донецької Народної Республіки», відповідно до частини 1 статті 1 якого Донецька Народна Республіка приймається до Російської Федерацію у відповідності до Конституції Російської Федерації та статті 4 Федерального конституційного закону від 17 грудня 2001 року № 6-ФКЗ «Про порядок прийняття в Російську Федерацію та утворення і її складі нового суб`єкта Російської Федерації».
Російська Федерація фактично експропріювала майно Позивача внаслідок незаконної окупації та анексії території Донецької області у ході збройної агресії проти України. Позивач, як суб`єкт господарювання, не може тривалий час користуватися (у тому числі використовувати майно у підприємницькій діяльності), та розпоряджатися цим майном, незважаючи на те, що за законодавством України Позивач є формальним власником такого майна. Оскільки майно Позивача розташоване на тимчасово окупованій та анексованій Російською Федерацією території України Позивач позбавлений можливості після втрати контролю на таким майно (з 07 квітня 2014 року) встановити його нинішній стан та актуальний статус. 
Таким чином, протиправні дії Російської Федерації призвели до втрати Позивачем майна, а також неможливості здійснення подальшої господарської діяльності із його використанням на території Донецького та Горлівського районів Донецької області, у зв`язку із чим останній зазнав збитків.
Вказані події є безпосередньою причиною збитків Позивача та унеможливили здійснення ним звичайної господарської діяльності з метою отримання прибутку. Наслідки завданої шкоди виражаються у двох формах: реальних збитках від втрати доступу до майна, а саме нерухомого майна в кількості 30 одиниць, машин та обладнання в кількості 256 одиниць, колісних транспортних засобів в кількості 23 одиниці, товарно-матеріальних цінностей у кількості 279 найменувань, а також упущеній вигоді від неможливості провадження господарської діяльності на території Донецької області та отримання прибутку.
Обґрунтовуючи доводи позовної заяви, ТОВ «БЕТА-АГРО-ІНВЕСТ» надало суду Звіт про визначення розміру реальних збитків від втрати 588 найменувань належного йому майна, а також упущеної вигоди у вигляді неотриманого прибутку, спричинених Позивачу внаслідок окупації Російською Федерацією територій України у 2014 році (далі – Звіт).
Звіт виконаний суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «КК «Острів» на підставі договору № 80/22К від 28 листопада 2022 року про надання послуг з незалежної оцінки. Безпосередньо оцінку проведено сертифікованим оцінювачем Петренком С.О. (членом TEGoVA)
Об`єктом оцінки є розмір реальних збитків від втрати майна станом на 07.04.2014, що належить ТОВ «БЕТА-АГРО-ІНВЕСТ», у загальній кількості 588 найменувань, які знаходяться за адресами:
Донецька обл., м. Ясинувата, вул. Нахімова, буд. 77;
Донецька обл., м. Горлівка, вул. Інтернаціональна, буд. 18;
Донецька обл., м. Ясинувата, вул. Некрасова, буд. 17а;
Донецька обл., м. Єнакієво, с. Савелівка;
Донецька обл., Донецький р-н (кол. Ясинуватський р-н), Сільрада Спартаківська, ст. Донецьк-Сєвєрний, вул. Привокзальна, буд. 21,
а також упущена вигода у вигляді неотриманого прибутку ТОВ «БЕТА-АГРО-ІНВЕСТ» від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності.
До майна, щодо якого розраховувався розмір реальних збитків, належать: нерухоме майно в кількості 30 одиниць, машини та обладнання в кількості 256 одиниць, колісні транспортні засоби у кількості 23 одиниці та товарно-матеріальні цінності у кількості 279 найменувань. Детальна ідентифікація вказаного майна наведена у розділі 2.2 Звіту.
За результатами проведеної оцінки станом на 07.04.2014, розмір реальних збитків від втрати майна становить 8 954 117 доларів США, розмір упущеної вигоди у вигляді неотриманого прибутку — 14 435 852 долари США, а загальний розмір спричинених збитків складає 23 389 969 доларів США.
Вважаючи порушеним своє право, керуючись приписами ст.ст. 22, 321, 1166 ЦК України, Товариство з обмеженою відповідальністю «БЕТА-АГРО-ІНВЕСТ» (ідентифікаційний код юридичної особи: 30844997) звернулося до суду з позовом, у якому просить стягнути з відповідача – держави Російська Федерація (Russian Federation, код ISO ru/rus 643) на користь позивача суму спричинених збитків, що виникли внаслідок російської збройної агресії проти України, у розмірі 23 389 969,00 доларів США, з яких: реальних збитків у розмірі 8 954 117,00 доларів США, упущеної вигоди в розмірі 14 435 852,00 доларів США.

Джерела права, акти їх застосування та мотиви, з яких виходить господарський суд при прийнятті рішення.
Згідно зі статтями 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Відповідно до частини 1 статті 12 Цивільного кодексу України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Частиною 1 статті 319 вказаного кодифікованого нормативно-правового акта визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а частиною 1 статті 320 - власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом
Статтею 316 Цивільного кодексу України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України, у якій розкривається зміст права власності, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
У Рішення від 09 листопада 2011 року № 14-рп/2011 Конституційний Суд України констатував, що зміст права власності охоплює права володіння, користування і розпорядження власником своїм майном, які він здійснює на власний розсуд.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (Європейська конвенція з прав людини) (далі – Конвенція), яка ратифікована Україною 17 липня 1997 року, а також додаткові протоколи до неї (всі з яких ратифіковані Україною), підлягає застосуванню в Україні як частина її національного законодавства згідно із статтею 9 Конституції України.
Відповідно до статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції під назвою «Захист права власності» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Разом із тим Позивач за своєю волею не може здійснювати жодну з правомочностей, які складають зміст права власності. Наявність у Позивача правовстановлювальних документів на майно і визнання державою Україна за позивачем титулу власника не означає, що право власності не втрачене. Власність – це не правовстановлюючий документ, а цілком конкретні права володіння, користування та розпорядження своїм майном, які є порушеними через дії Російської Федерації.
З огляду на викладене, внаслідок протиправних дій Російської Федерації, Позивач втратив можливість фактично володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном. Також Позивач позбавлений можливості доступу до свого майна, можливості зберегти його у цілісному і непошкодженому стані. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 вказано, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Таким чином, порушене право Позивача полягає у:
втраті права користування та розпорядження своїм майном, що гарантовано статтею 41 Конституції України, статтями 316, 317 Цивільного кодексу України, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції;
втраті можливості отримувати економічну вигоду від використання власного майна, що є невід`ємною частиною права власності та права на здійснення господарської діяльності.
Протиправні дії Російської Федерації підпадають під визначення поняття фактичної експропріації. Вказане постає з таких міркувань.
Європейський суд з прав людини (далі також – «ЄСПЛ») неодноразово досліджував скарги, коли позбавлення володіння виникло у ситуаціях, коли не було офіційного рішення про скасування особистих прав, але вплив на «володіння» заявника низки різноманітних заходів, застосованих органами державної влади, настільки глибокий, що робить ці заходи подібні до експропріації.
У пункті 28 Рішення у справі «Щембрі та інші проти Мальти» («Schembri and Оthers v. Malta») від 10 листопада 2009 року (заява № 42583/06) ЄСПЛ констатував, що стаття 1 першого Протоколу до Конвенції складається з трьох окремих правил:
перше правило, викладене в першому реченні першого пункту, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном;
друге правило, що міститься в другому реченні першого пункту, охоплює позбавлення майна і підпорядковує його певним умовам;
третє правило, викладене в другому пункті, визнає, що Договірні держави мають право, серед іншого, контролювати використання майна відповідно до загальних інтересів.
Згідно з пунктом 29 зазначеного Рішення ЄСПЛ у справі «Schembri and Оthers v. Malta», для того, щоб визначити, чи мало місце позбавлення власності у значенні другого правила, суд не повинен обмежуватися вивченням того, чи мало місце позбавлення власності або формальна експропріація, він повинен зазирнути за видимість і дослідити реалії ситуації, на яку скаржиться заявник. Оскільки Конвенція покликана гарантувати права, які є "практичними та ефективними", необхідно з`ясувати, чи становила ця ситуація фактичну експропріацію (таку ж позицію висловлено і в низці інших рішень ЄСПЛ, зокрема, у рішенні у справі «Depalle v.France» від 29.03.2010 (заява №34044/02), п. 78, а також у рішенні у справі «Sporrong and Lonnrоth v. Sweden» від 23.09.1982 (заяви №№7151/75; 7152/75), п. 63). Вилучення майна в рамках цього другого правила може бути виправданим, тільки якщо буде доведено, що воно, серед іншого, відповідає «суспільним інтересам» і «відповідає умовам, передбаченим законом».
У пункті 30 зазначеного Рішення ЄСПЛ у справі «Schembri and Оthers v. Malta» ЄСПЛ дійшов висновку, що хоча передача власності ще не набула чинності і заявник все ще залишався власником майна, мало місце позбавлення майна у значенні першого пункту статті 1 Протоколу, оскільки на практиці заявник не міг би користуватися, продавати або розвивати свою власність.
У пункті 63 Рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" («Sporrong and Lonnroth v. Sweden») (заява № 7151/75; 7152/75)від 23 вересня 1982 року Європейський суд з прав людини сформулював висновок, що оскільки Конвенція покликана гарантувати «практичні і реальні» права, необхідно з`ясувати, чи мала місце в такій ситуації експропріація de facto, як це стверджують заявники.
У згаданому пункті Рішення у справі «Sporrong and Lonnroth v. Sweden» ЄСПЛ дійшов висновку, що через застосовані обмеження право власності заявників стало нестабільним, втратило частину свого змісту, можливість розпоряджатись майном зменшилась, проте наслідки відповідних заходів не є такими, щоб їх можна було прирівняти до позбавлення власності, отже, саме право власності не зникло, оскільки заявники могли продовжувати користуватися своїм майном, хоч продати його і стало важчим. У цьому висновку ЄСПЛ також врахував пояснення уряду Швеції про те, що відбулись десятки продажів аналогічно обтяжених об`єктів.
У справі «Папаміхалопулос проти Греції» («Рараmісhаlороulоs V. Greece») військово-морські сили заволоділи земельною ділянкою заявників, створили там військово-морську базу та готель для військовослужбовців і заявники згодом не могли мати доступу до їх власності, хоча будь-якого офіційного рішення про експропріацію прийнято не було. 
У пункті 45 Рішення у справі «Рараmісhаlороulоs V. Greece» від 24 червня 1993 року (заява № 14556/89) ЄСПЛ встановив, що втрата будь-якої можливості розпоряджатися земельною ділянкою, про яку йдеться, у поєднанні з невдачею спроб виправити оскаржувану ситуацію, спричинила досить серйозні наслідки для заявників, які зазнали де-факто експропріації у спосіб, несумісний з їхнім правом на мирне володіння своїм майном. Зрештою, у наступному пункті цього рішення ЄСПЛ визнав порушення прав заявника за статтею 1 першого протоколу до Конвенції (право на мирне володіння майном).
У пункті 43 зазначеного рішення ЄСПЛ визнав, що заявники не могли ані користуватися своїм майном, ані продати, заповісти, закласти чи подарувати його, виходячи з фактичної, а не юридичної неможливості вчинення таких дій, адже заявники формально лишались власниками майна.
У пункті 53 Рішення у справі «Васілєску проти Румінії» («Vasilescu v. Romania») від 22 травня 1998 року (заява №53/1997/837/1043), ЄСПЛ повторив вказані вище висновки з рішення у справі «Рараmісhаlороulоs V. Greece» про те, що втрата всієї можливості розпоряджатися майном дозволяє вважати, що заявниця стала жертвою фактичної конфіскації, та визнав порушення прав заявника за статтею 1 першого протоколу до Конвенції (право на мирне володіння майном).
У пункті 51 вказаного рішення у справі «Vasilescu v. Romania» ЄСПЛ прямо зазначає, що практична перешкода може складати порушення Конвенції так само як і правова перешкода.
У пункті 196 Рішення в справі «Чірагов та інші проти Вірменії» («Chiragov and Others v. Armenia») (справа № 13216/05) від 16 червня 2015 року (заявники у цій справі стверджували, що вони були позбавлені можливості повернутися в Лачинський район на території, окупованій державою-відповідачем, що вони не могли користуватися свої майном та житлом, які були там розташовані, і що вони не отримали жодної компенсації своїх втрат) Європейський суд з прав людини зазначив, що мало місце втручання у права заявників за статтею 1 Протоколу № 1 в тому, що вони не мали можливості доступу до свого майна упродовж періоду часу, що триває, і через це втратили контроль над ним і будь-яку можливість користуватися і володіти ним. Це становить втручання у мирне володіння їхнім майном.
У свою чергу наведена практика Європейського суду з прав людини має застосовуватися національними судами при розгляді справ як джерело права відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа/суб`єкт господарювання має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного/господарського законодавства.
Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Верховною Радою України Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року.
Одним із способів захисту прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України).
При цьому порушення права Позивача настало через дії держави-агресора Російської Федерації. Держава є специфічним суб`єктом правовідносин. Під державою розуміється організація політичної влади домінуючої частини населення у соціально неоднорідному суспільстві, яка, забезпечуючи цілісність і безпеку суспільства, здійснює керівництво ним насамперед в інтересах цієї частини, а також управління загальносуспільними справами. До визначальних ознак держави відноситься наявність для виконання своїх завдань та функцій специфічного апарату, який володіє владними повноваженнями і має матеріальні засоби для реалізації цих повноважень. Реалізація функцій держави здійснюється через специфічний апарат, порядок формування, правовий статус та повноваження якого визначаються самою державою.
Відповідно до пунктів 1, 3 Гаазької Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі 1907 (що набрала чинності для України 24.08.1991) договірні держави видають своїм сухопутним військам накази, які відповідають Положенню про закони і звичаї війни на суходолі. Воююча сторона, яка порушує норми зазначеного Положення, підлягає відповідальності у формі відшкодування збитків, якщо для цього є підстави. Вона є відповідальною за всі дії, вчинені особами, які входять до складу її збройних сил.
Відтак, стягнення шкоди має здійснюватися із держави в цілому, за рахунок усіх наявних у неї активів, зокрема і майна підрозділів специфічного апарату держави, який реалізує її функції, в тому числі як державних органів, так і інших підприємств, організацій, установ, які реалізовують відповідні державні функції, незважаючи, який конкретно її підрозділ заподіяв шкоду.
За таких умов, пред`явлення позовних вимоги до Російської Федерації, як до держави в цілому не лише відповідає положенням матеріального закону, але являє собою ефективний спосіб захисту права Позивача.
З огляду на викладене єдиним можливим ефективним способом захисту його порушеного права у зв`язку із збройною агресією, окупацією з 2014 року та анексією Донецької області України, є звернення до суду із позовом про відшкодування таких збитків Російською Федерацією, як державою-агресором, що здійснює окупацію, у відповідності до положень ст. ст. 22, 1166 ЦК України, ч. 9 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».
ЩОДО ПІДСУДНОСТІ СПРАВИ
Оскільки втрачене майно ТОВ «БЕТА-АГРО-ІНВЕСТ» знаходиться на території Донецької області, Позивач, керуючись частиною 8 статті 29 ГПК України, звернувся з цією позовною заявою до Господарського суду Донецької області за місцем заподіяння шкоди.
ПРО СУДОВИЙ (СУВЕРЕННИЙ) ІМУНІТЕТ ДЕРЖАВИ ЩОДО РОСІЙСЬКОЇ ФЕДЕРАЦІЇ
Одним з основних принципів господарського судочинства є верховенство права.
Згідно ч. 2, 4, 9, 11 ст. 11 ГПК України, суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Якщо спірні відносини, в тому числі за участю іноземної особи, не врегульовані законодавством, суд застосовує звичаї, які є вживаними у діловому обороті. Забороняється відмова у правосудді з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.
Право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55 Конституції) (ч. 1 ст. 4 ГПК України).
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «у випадках, коли застосування правила державного імунітету від юрисдикції обмежує здійснення права на доступ до суду, суд має встановити, чи обставини справи виправдовують таке обмеження» (Sabeh El Leil v. France (скарга № 34869/05), рішення від 29 червня 2011 року, § 51; Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 59).
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, обмеження права на справедливий суд, зокрема шляхом застосування судового імунітету держави, є таким що відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція 1950 року) лише у разі, якщо таке обмеження: 1) переслідує законну мету, 2) є пропорційне меті, яка переслідується, та 3) не порушує самої сутності права на доступ до суду (Ashingdane v the United Kingdom (скарга № 8225/78), рішення від 28 травня 1985 року, § 57; Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 55; Fogarty v. the United Kingdom (скарга № 37112/97), рішення від 21 листопада 2001 року, § 33; Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/02), рішення від 23 березня 2010 року, § 55).
ЄСПЛ неодноразово визнавав, що «надання імунітету державі в ході цивільного судочинства переслідує законну мету дотримання міжнародного права для сприяння ввічливості та добрих відносин між державами через повагу до суверенітету іншої держави» (Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 60; Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/02), рішення від 29 червня 2011 року, § 52; Wallishauser v. Austria, (скарга № 156/04), рішення від 17 липня 2012 року, § 60).
Таким чином, у контексті наведеної практики ЄСПЛ, застосування судового імунітету Російської Федерації у справі за позовом про відшкодування шкоди повинно мати законну мету, зокрема сприяння ввічливості та добрих відносин між державами через дотримання міжнародного права. У той же час, повномасштабна збройна агресія проти України, здійснена Російською Федерацією в порушення основоположних принципів і норм міжнародного права, зокрема Статуту ООН, вчинені її збройними силами міжнародно-правові злочини в Україні виключають, з ініціативи Російської Федерації, питання ввічливості та добрих відносин між країнами.
Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, «обмеження буде несумісне з пунктом 1 статті 6 Конвенції 1950 року, якщо … не існує розумної пропорції між використовуваними засобами та метою, яка переслідується». Також, при розгляді питання про доступ до суду в контексті застосування юрисдикційного імунітету держави, «необхідно переконатися, що обмеження, що застосовуються, не обмежують і не скорочують доступ, що залишився особі, таким чином або такою мірою, що порушується сама сутність права [доступу до суду]» (Ashingdane v the United Kingdom (скарга № 8225/78), рішення від 28 травня 1985 року, § 57; Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 55). В іншому випадку, повне перешкоджання у розгляді справи, без будь-якої провини з боку позивача, буде суперечити пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року (McElhinney v. Ireland (скарга № 31253/96), рішення від 21 листопада 2001 року, Окрема думка Судді L. Лукейдіса).
При розгляді питання щодо застосування судового імунітету, судом мають бути взяті до уваги «загальні принципи, що лежать в основі прав людини та гуманітарного права та втілюють основні права, такі як право на ефективний спосіб захисту права, право на компенсацію збитків, понесених внаслідок порушень гуманітарного права, та право на захист від відмови у правосудді» (Окрема думка Судді Юсуфа до рішення Міжнародного Суду ООН (ICJ) у справі Jurisdictional Immunities of the State (ФРН проти Італії) від 03 лютого 2012 року, § 30).
Загальновідомо, що Російська Федерація відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну військову діяльність в Україні, включаючи не тільки повномасштабну збройну агресію, але і будь-яку участь своїх збройних сил у військових діях в Донецькій та Луганській областях з 2014 року. Не існує жодної розумної підстави припустити, що порушене право Позивача, за захистом якого він звернувся до українського суду, могло би бути захищене шляхом подання позову до суду, в якому б Російська Федерація не користувалася судовим імунітетом, тобто до суду Російської Федерації.
Неможливість захисту порушених прав по відшкодування збитків фізичним та юридичним особам, завданих внаслідок дій військової агресії Російської Федерації на території України у судах Російської Федерації, визнана Верховним судом в постановах від 18.05.2022 року у справах № 428/11673/19 та 760/17232/20-ц.
Таким чином, звернення Позивача до українського суду є єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало би позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права.
В зазначених постановах від 18.05.2022 р. Верховний суд дійшов висновків, що, у зв`язку з тим, що наразі відсутні будь-які механізми або інші міждержавні домовленості між Україною та Російською Федерацією щодо відшкодування збитків фізичним та юридичним особам, завданих внаслідок дій військової агресії Російської Федерації на території України, звернення до українського суду є єдиним ефективним засобом судового захисту порушених прав та законних інтересів позивача.
Тож, застосування судового імунітету Російської Федерації (зокрема, частини першої статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право») у даній справі не буде узгоджуватися із обов`язком України як держави і суду зокрема забезпечити реалізацію права позивача на справедливий суд. З огляду на відсутність інших ефективних засобів судового захисту порушеного права Позивача, застосування судового імунітету Російської Федерації буде порушенням самої сутності права на справедливий суд. Також, зважаючи на військову агресію Російської Федерації, якою порушується державний суверенітет України, застосування судового імунітету Російської Федерації буде непропорційним до своєї мети, адже воно позбавить Позивача права на судовий захист.
Відсутність підстав для застосування судового імунітету Російської Федерації з огляду на звичаєве міжнародне право, кодифіковане в Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності
Частина перша статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.
Міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16 травня 1972 року, та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02 грудня 2004 року. Ці Конвенції втілюють концепцію обмеженого імунітету держави, визначають, в якій формі є можливою відмова держави від імунітету («явно виражена відмова від імунітету» на підставі укладеного міжнародного договору чи контракту, або «відмова від імунітету, яка передбачається», коли іноземна держава вступає у судовий процес і подає зустрічний позов у суді іноземної держави), а також закріплюють перелік категорій справ, у яких держава не користується імунітетом у суді іншої держави-учасниці.
Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду.
Відповідно до загальноприйнятої та усталеної практики міжнародних судових органів, держава може бути пов`язана положеннями міжнародного договору, навіть якщо вона не ратифікувала такий договір, якщо положення такого договору відображають звичаєве міжнародне право (Рішення Міжнародного Суду ООН у справі North Sea Continental Shelf (ФРН проти Нідерландів) від 20 лютого 1969 року, § 71; Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/02), рішення від 23 березня 2010 року, § 66).
Зокрема, при застосуванні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вона не може тлумачитися абстрактно, а підлягає тлумаченню у світлі правил, викладених у Віденській конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року, у п. п. (с) пункту 3 статті 31 якої вказується, що необхідно брати до уваги «будь-які відповідні норми міжнародного права, застосовні у відносинах сторін» (Loizidou v. Turkey (скарга № 15318/89), рішення від 18 грудня 1996 року, § 43).
ЄСПЛ неодноразово наголошував, що суд «повинен пам`ятати про особливий характер Конвенції як договору про права людини, а також брати до уваги відповідні норми міжнародного права, зокрема ті, що стосуються надання державного імунітету» (Fogarty v. The United Kingdom, (скарга № 37112/97), рішення від 21 листопада 2001, § 35; Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/02), рішення від 23 березня 2010 року, § 56; Sabeh El Leil v. France (скарга № 34869/05), рішення від 29 червня 2011 року, § 48). 
Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі Oleynikov v. Russia, якщо національні суди підтримують юрисдикційний імунітет держави без будь-якого аналізу застосовних принципів звичаєвого міжнародного права, такі суди порушують право заявника на доступ до суду навіть у тих випадках, коли юрисдикційний імунітет підлягає застосуванню (Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § § 71-73).
Як зазначив ЄСПЛ у справах Cudak v. Lithuania та Oleynikov v. Russia: «застосування абсолютного державного імунітету явно розмивалося протягом багатьох років, зокрема, у зв`язку із прийняттям Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй Конвенції про юрисдикційні імунітети держав та їх власності у 2004 році» (Cudak v. Lithuania (скарга N 15869/0256), рішення від 23 березня 2010 року, § 64; Sabeh El Leil v. France (скарга N 34869/05), рішення від 29 червня 2011 року, § 53; Oleynikov v. Russia (скарга N 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 61). Таким чином, концепція судового імунітету держави зазнала обмежень з огляду на динамічний розвиток звичаєвого міжнародного права.
Більше того, у рішенні ЄСПЛ у справі Oleynikov v Russia, ЄСПЛ підтвердив вищевказану позицію. ЄСПЛ встановив, що російська федерація не ратифікувала Конвенцію ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), але й не заперечила їй, підписавши конвенцію 01 грудня 2006 року. З огляду на вказане, вирішуючи питання порушення права заявника на доступ до суду у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року, ЄСПЛ застосував положення Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004) на основі звичаєвого міжнародного права (Oleynikov v. Russia (скарга N 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 68).
Вказану правову позицію підтвердив Верховний Суд у пункті 75 постанови від 25 січня 2019 року у справі № 796/165/18 (провадження N 61-44159ав18) про визнання та надання дозволу на виконання арбітражного рішення про стягнення сум компенсації з Російської Федерації.
Відповідно до статті 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), що відображає звичаєве міжнародне право, держава не має права посилатися на судовий імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю, життю та майну, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду.
Стаття 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004) відображає підставу для обмеження судового імунітету іноземної держави внаслідок завдання фізичної шкоди особі або збитків майну, так званий «деліктний виняток» («tort exception»).
Умовами, необхідними для застосування «деліктного винятку», є: 
принцип територіальності: місце дії/бездіяльності має бути на території держави суду; 
присутність автора дії/бездіяльності на території держави суду в момент вчинення дії/бездіяльності (агента чи посадової особи іноземної держави); 
дія/бездіяльність ймовірно може бути привласнена державі;
відповідальність за дії/бездіяльність передбачена положеннями законодавства держави суду; 
завдання смерті, фізичної шкоди особі, збитків майну чи його втрата; 
причинно-наслідковий зв`язок між діями/бездіяльністю і завданням смерті, фізичної шкоди особі або збитків майну чи його втратою.
Незастосування судом юрисдикційного імунітету іноземної держави щодо невиплати відшкодування за серйозні порушення прав людини під час збройного конфлікту, допущені відповідальною державою, особливо за відсутності інших засобів відшкодування збитків, не є порушенням суверенних прав іншої держави (Окрема думка Судді Юсуфа до рішення Міжнародного Суду ООН (ICJ) у справі Jurisdictional Immunities of the State (ФРН проти Італії) від 03 лютого 2012 року, § 50). Навпаки, це сприяє кристалізації винятку з судового імунітету держав, заснованого на принципах, які покладені в основу прав людини і гуманітарного права, включаючи право на ефективний спосіб захисту порушеного права.
З врахуванням викладеного вище, судовий імунітет Російської Федерації не підлягає застосуванню у цій справі з огляду на завдання збройними силами Російської Федерації шкоди майну Позивача, що є винятком з правила про застосування судового імунітету держави відповідно до звичаєвого міжнародного права.
Підтримання імунітету Російської Федерації є несумісним із міжнародно-правовими зобов`язаннями України в сфері боротьби з тероризмом
Відповідно до частини першої статті 11 Конвенції Ради Європи про запобігання тероризму, ратифікованої Верховною Радою України 31 липня 2006 року, Україна вживає таких заходів, які можуть бути необхідними для ефективного, пропорційного й такого, що відраджує, покарання за злочини тероризму.
Згідно зі статтею 13 Конвенції Ради Європи про запобігання тероризму, Україна зобов`язана вжити необхідних заходів для захисту й підтримки жертв тероризму, здійсненого на території України.
У відповідностімдо частини четвертої статті 8 Міжнародної конвенції про боротьбу з фінансуванням тероризму ратифікованої Верховною Радою України 12 вересня 2002 року, Україна має зобов`язання щодо створення механізмів компенсації жертвам злочинів тероризму. У той же час, відсутність спеціального визначеного державою механізму компенсації (захисту порушеного права) не може бути підставою для відмови у захисті такого права загальними засобами, передбаченими законом, у тому числі шляхом звернення до суду.
Таким чином, застосування судового імунітету Російської Федерації та відмова у розгляді по суті позову у даній справі означала би порушення Україною своїх міжнародно-правових зобов`язань відповідно до вищезазначених конвенцій щодо боротьби з тероризмом.
Застосування судового імунітету Російської Федерації є неможливим у зв`язку з порушенням Російською Федерацію принципу суверенної рівності держав
Особливістю правового статусу держави як суб`єкта міжнародних відносин є наявність у неї імунітету, який ґрунтується на загальному принципі міжнародного права «рівний над рівним не має влади і юрисдикції». Подібні висновки викладено Верховним Судом у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21).
Таким чином, концепція судового імунітету держави базується на міжнародно-правовому принципі суверенної рівності держав.
Верховний Суд також звертає увагу на те, що судові імунітети держав виникли в той час, коли індивідуальних прав людини практично не існувало і коли це було потрібно державам для більшого захисту від можливих переслідувань через судові зловживання. Натомість, доктрина судового імунітету держави в наш час підлягає дедалі більшій кількості обмежень, адже існує тенденція зменшити її застосування з огляду на розвиток прав людини, які зміцнюють позиції особи як суб`єкта правових відносин. У сучасному демократичному суспільстві абсолютний імунітет держави від судового розгляду є анахронічною доктриною, несумісною з вимогами справедливості та верховенства права (рішення ЄСПЛ у справі McElhinney v. Ireland (скарга N 31253/96), рішення від 21 листопада 2002 року, Окрема думка Судді L. Лукейдіса).
У своїй постанові від 14 квітня 2022 року у наведеній вище справі № 308/9708/19 Верховний Суд дійшов висновку, що на Російську Федерацію не поширюється судовий імунітет, оскільки «вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено в Статуті ООН». Зокрема, Верховний Суд встановив, що «такими діями Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, та грубо порушила гарантоване нормами міжнародного права право власності позивача».
Військова агресія та окупація Російською Федерацією територій України є не тільки порушенням суверенітету й територіальної цілісності України, але й порушенням основоположних принципів та норм міжнародного права.
Більше того, така військова агресія супроводжується злочинами геноциду проти народу України, а також іншими військовими злочинами збройних сил та вищого керівництва Російської Федерації.
Статті про відповідальність держав за міжнародно-протиправні діяння 2001 року містять норми, відповідно до яких поведінка будь-якого державного органу вважається актом цієї держави згідно з міжнародним правом, незалежно від того, чи виконує цей орган законодавчі, виконавчі, судові чи будь-які інші функції, яку б позицію він не займав в організації держави, і незалежно від його характеру як орган центрального уряду або територіальної одиниці держави. Орган включає будь-яку фізичну чи юридичну особу, яка має такий статус відповідно до внутрішнього законодавства держави (ч. 1,2, ст. 4)
Крім того, стаття 5 згаданого документу говорить: «поведінка фізичної чи юридичної особи, яка не є органом держави згідно зі статтею 4 , але яка уповноважена законом цієї держави виконувати елементи державної влади, вважається діянням держави згідно з міжнародним правом, за умови, що особа або суб`єкт виступає в цій якості в конкретному випадку».
У пункті 4 частини першої статті 2 Статуту ООН закріплений принцип, згідно з яким всі члени Організації Об`єднаних Націй утримуються у їх міжнародних відносинах від загрози силою чи її застосування як проти територіальної недоторканності чи політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй.
Згідно з частиною першою статті 1 Статуту ООН Організація Об`єднаних Націй переслідує ціль підтримувати міжнародний мир і безпеку і з цією ціллю вживати ефективні колективні заходи для попередження та усунення загрози світу й актів агресії чи інших порушень миру, і проводити мирними засобами, відповідно до принципів справедливості і міжнародного права, залагодження чи вирішення міжнародних спорів чи ситуацій, які можуть призвести до порушення миру.
Відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року військова агресія російської федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, російську федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України.
Аналогічних висновків дійшов і Міжнародний суд ООН, який у своєму наказі про забезпечувальні заходи від 16 березня 2022 року у справі щодо звинувачень в геноциді за конвенцією про попередження та покарання злочину геноциду (Україна проти Російської Федерації) зобов`язав Російську Федерацію припинити військову агресію проти України.
Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24 березня 2022 року, якою додатково засуджує військову агресію Російської Федерації проти України, вимагає від Російської Федерації припинення військових дій, в тому числі проти атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них.
Станом на час подання цього позову, Російська Федерація не виконала приписів (вимог) ні Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року, ні наказу Міжнародного суду ООН від 16 березня 2022 року, та продовжує військову агресію проти України та військові злочини проти цивільного населення та цивільних об`єктів у порушення норм міжнародного права, зокрема Статуту ООН, Женевських Конвенцій 1949 року та Додаткового протоколу I 1977 року до них.
Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року № 2188-ІХ «Про Заяву Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні» дії збройних сил, політичного і військового керівництва Російської Федерації під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, визнано геноцидом Українського народу.
Дії Російської Федерації вийшли за межі її суверенних прав, оскільки будь-яка іноземна держава не має права здійснювати збройну агресію проти іншої країни. Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН.
Враховуючи вказане, Російська Федерація не має підстав посилатися на імунітет для уникнення відповідальності за заподіяні збитки майну позивача. До таких висновків також дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, провадження №14-167 цс 20, (пункт 49).
Визначаючи, чи поширюється на Російську Федерацію судовий імунітет у цій справі, Позивач просить суд врахувати наступне:
Предметом позову є відшкодування майнової шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України.
Місцем завдання шкоди є територія суверенної держави - України.
Шкода завдана представниками Російської Федерації, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави – України.
Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави – України.
Національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом генерального делікту).
У зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства Російської Федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України.
До таких висновків щодо розірвання дипломатичних відносин між Україною і Російською Федерацією, на основі аналізу наведених вище норм права та фактичних обставин, дійшов Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21), а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20, (пункт 58).
Отже, за таких умов суди України мають право розглядати позови про відшкодування збитків, завданих військовою агресією Російської Федерації.
Більше того, Верховний суд у зазначених вище постановах дійшов висновку, що, починаючи з 2014 року, відсутня необхідність у направленні до посольства Російської Федерації в Україні запитів щодо згоди Російської Федерації бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням Російською Федерацією збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних зносин України з Російською Федерацією.
З огляду на те, що в Україні введено воєнний стан у зв?язку з триваючою повномасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України, чим порушено її суверенітет, отримання згоди Російської Федерації бути відповідачем у цій справі наразі є недоречним. Зупинення провадження у справі призведе до безпідставного зволікання з розглядом справи, що не сприятиме якнайкращому захисту інтересів позивача.
Дана правова позиція суду відображена у постановах Верховного Суду у справі № 796/165/18 від 25.01.2019, № 308/9708/19 від 14.04.2022 та № 760/17232/20-ц від 18.05.2022.
Таким чином, порушення Російською Федерацією принципу суверенної рівності держав шляхом збройної агресії проти України унеможливлює застосування її судового імунітету. Агресивні дії, спрямовані на підрив суверенітету іншої держави, свідчать про вихід за межі суверенних прав і не підлягають захисту через інститут судового імунітету. Таким чином, українські суди мають право розглядати позови щодо відшкодування шкоди, завданої такою агресією.
ЩОДО РОЗГЛЯДУ СПРАВИ В ПОРЯДКУ ГОСПОДАРСЬКОГО СУДОЧИНСТВА
В цій справі спір виник між юридичною особою приватного права – Позивачем, та іноземною державою-агресором як особливим суб?єктом цивільного права, статус якого може бути прирівняно до юридичної особи публічного права. При цьому, в розрізі предмета спору, у даній справі спір виник щодо відшкодування шкоди, завданої суб`єкту господарювання - Позивачу.
У своїх постановах Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала, що судова юрисдикція – це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства – цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово звертав увагу на те, що кожен має право на суд, встановлений законом, тобто відповідний орган повинен мати повноваження вирішувати питання, що належать до його компетенції, на основі принципу верховенства права (рішення ЄСПЛ від 29 квітня 1988 року у справі "Белілос проти Швейцарії"); юрисдикцію суду має визначати закон (доповідь Європейської комісії від 12 жовтня 1978 року у справі "Занд проти Австрії").
Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах, зокрема від 12.01.2021 у справі №127/21764/17, від 23.03.2021 у справі № 367/4695/20, вказувала критерії розмежування судової юрисдикції. Такими критеріями є передбачені законом умови, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, як-то: суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка у законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 березня 2021 року (справа N367/4695/20): критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по- друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.
Таким чином, законодавець запровадив такі правила розмежування юрисдикції судів: загальна (цивільна) юрисдикція є всеохоплюючою; якщо справа не віднесена до юрисдикції інших (адміністративних чи господарських) судів, то вона підлягає розгляду загальним (цивільним) судом.
Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
У рішенні Верховного Суду, ухваленому у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду 4 вересня 2018 року у справі № 826/1934/17 були сформульовані нижченаведені висновки.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий (у свою чергу під суб`єктом владних повноважень відповідно до пункту 7 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України розуміється орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг). 
Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
У свою чергу, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він, головним чином, обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо позивач намагається захистити своє порушене приватне право шляхом оскарження управлінських дій суб`єктів владних повноважень.
Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 805/4506/16-а та від 27 червня 2018 року у справі № 815/6945/16.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 березня 2020 року в справі №296/3870/19 було наголошено, що розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі 826/9341/17 був сформульований висновок, що спори, що мають приватноправовий характер, якщо вони обумовлені порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило майнового) конкретного суб`єкта, підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства.
Перелік категорій справ, що підлягають розгляду в порядку господарського судочинства, визначено у статті 20 ГПК України. Так, згідно з ч. 1 ст. 20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.
Частиною 1 ст. 2 ГПК України передбачено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
При вирішенні питання про те, чи можна вважати правовідносини та відповідний спір господарськими, слід керуватися ознаками, наведеними у статті 3 ГК України. Господарський спір належить до юрисдикції господарського суду, зокрема, за таких умов: 
участь у спорі суб`єкта господарювання; 
наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; 
наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом.
Отже, критеріями розмежування розгляду справ у порядку цивільного чи господарського судочинства є як суб`єктний склад сторін спору, так і характер спірних правовідносин.
Натомість юрисдикцію адміністративних чи господарських судів у спрощеному вигляді можна визначити так: 
перші (адміністративні суди) мають повноваження вирішувати публічно-правові спори, на що прямо вказує частина 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України;
а другі (господарські суди) - спори, що виникають при здійсненні господарської діяльності. 
Статтею 2 Цивільного кодексу України визначено, що учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи. Учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Аналіз цієї норми права дає підстави вважати, що суб`єкти публічного права, вказані в ч. 2 ст. 2 ЦК України можуть бути учасниками цивільних відносин лише за умови набуття статусу особи.
Для того, щоб бути повноцінним учасником цивільних відносин, державі потрібно мати певний правовий вираз (статус), притаманний звичайним учасникам цих відносин, тобто статус особи. Враховуючи національні правові традиції, мова може йти лише про статус юридичної особи публічного права. Таким чином, держава, будучи особою публічного права приймає участь в цивільному обороті, несе майнову відповідальність як казна.
У означеній справі Позивач звернувся до суду із позовом до держави Російська Федерація про відшкодування збитків, завданих внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Тобто спір виник між юридичною особою приватного права - позивачем та іноземною державою- агресором як особливим суб`єктом цивільного права, статус якого може бути прирівняно до юридичної особи публічного права.
При цьому в розрізі предмета спору, у даній справі спір виник щодо відшкодування шкоди, завданої господарюючому суб`єкту внаслідок втрати майна, яке використовувалося ним у господарській діяльності.
З огляду на наведені критерії розмежування юрисдикційної підвідомчості, суб`єктний склад спору та його предмет, Позивач переконаний, що спір у даній справі підлягає розгляду за правилами господарського судочинства в господарському суді.
Схожі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року (справа N 405/4179/18), де зроблено висновок про те, що спір юридичної особи з органами державної влади про відшкодування шкоди, завданої їхньою бездіяльністю, належить до юрисдикції господарського суду і цей висновок є релевантний до обставин цієї справи з огляду на суб`єктний склад осіб та аналогічну підставу позову відшкодування шкоди, завданої внаслідок неправомірних дій/бездіяльності.
Підсумовуючи, ця позовна заява стосується спору, який:
за суб`єктним складом: виник між юридичної особою приватного права – господарюючим суб`єктом та іноземною державою-агресором, статус якої прирівнюється до юридичної особи публічного права;
за предметом: стосується відшкодування шкоди, завданої господарюючому суб`єкту внаслідок втрати майна, яке використовувалося у господарській діяльності;
З огляду на наведені критерії розмежування юрисдикційної підвідомчості, суб?єктний склад спору та його предмет, спір у даній справі містить ознаки господарського спору. 
ПРОЦЕСУАЛЬНЕ ОБГРУНТУВАННЯ ПРЕДЯВЛЕННЯ ПОЗОВУ ДО ДЕРЖАВИ-АГРЕСОРА 
Державу представляє влада, яка включає в себе виконавчу, законодавчу, судову, а також центральні органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування. З попереднього твердження випливає, що протиправні дії органів держави є її власними діями, тому безпосередньо держава несе відповідальність за протиправні діяння своїх органів, зокрема, збройних сил. 
Загальновідомо, що за військові дії на території України відповідальна Російська Федерація. Ці дії держави-агресора спричинили шкоду майну Позивача. 
Визначаючи відповідача у цій справі Позивач опирався на висновки Верховного Суду, які вказують на можливість держави вступати в господарські правовідносини через відповідні органи.
Так, у постанові від 20.11.2018 по справі № 5023/10655/11 Велика Палата Верховного Суду відзначила, що держава може вступати як у цивільні (господарські), так і у адміністративні правовідносини (п. 6.21.). Вступаючи в цивільні чи господарські правовідносини, держава в особі відповідного органу насамперед має на меті задоволення приватного інтересу (п. 6.23. Постанови).
Як зазначав Касаційний господарський суд у постанові від 04.10.2022 по справі № 910/5210/20 (п. 5.4.) у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах.
Висновки Касаційного господарського суду свідчать на користь висновку про те, що органи держави не є самостійними суб`єктами, а виконують представницьку функцію держави.
Позивач зазнав шкоди внаслідок збройної агресії Російської Федерації на території України, тому Російська Федерація є відповідачем у цій справі. Оскільки держава є специфічним суб`єктом цивільно-правових відносин, то може виступати стороною як в міжнародних публічних, так і в міжнародних приватно-правових відносинах через відповідні компетентні органи.
У цій справі Позивач визначив уповноваженим представницьким органом відповідача Генеральну прокуратуру Російської Федерації, бо повноваження цього органу найбільш наближенні до представництва інтересів Російської Федерації в іноземних судах. Визначення Генеральної прокуратури Російської Федерації, як представника Російської Федерації, є необхідним у цій справі через особливий статус держави, яка може вступати у правовідносини лише через свої компетентні органи. 
Відповідно до п. 3-1. ст. 1 Федерального Закону Російської Федерації «Про прокуратуру Російської Федерації», Генеральна прокуратура Російської Федерації у межах своєї компетенції забезпечує представництво та захист інтересів Російської Федерації у міждержавних органах, іноземних та міжнародних (міждержавних) судах, іноземних та міжнародних третейських судах (арбітражах). (Доповнення пунктом - Федеральний закон від 01.07.2021 № 265-ФЗ).
Згідно до абз. 4, п. 5. ст. 39-1 Федерального Закону Російської Федерації «Про прокуратуру Російської Федерації», Генеральна Прокуратура Російської Федерації формує позицію Російської Федерації у справі, виступає у як представник Російської Федерації при розгляді справи в міждержавних органах, іноземних та міжнародних (міждержавних) судах, іноземних та міжнародних третейських судах (арбітражах), а також погоджує сформовану позицію федеральним органом виконавчої влади, який здійснює функції з вироблення та реалізації державної політики та нормативно-правового регулювання у сфері міжнародних відносин Російської Федерації, якщо справа торкається політичних аспектів міжнародних відносин»
За таких обставин, Генеральна Прокуратура Російської Федерації є тим компетентним органом, який уповноважений здійснювати повноваження щодо представництва і захисту інтересів Російської Федерації в межах цього спору.
Разом із цим, зазначення Генеральної Прокуратури Російської Федерації чи будь-якого іншого органу Російської Федерації не впливає на правильність визначення відповідача у цій справі, оскільки таким належним відповідачем залишається Російська Федерація.
Таким чином, Російська Федерації в особі Генеральної прокуратури Російської Федерації є належним відповідачем у цьому спорі.
ПРО ПОВІДОМЛЕННЯ ВІДПОВІДАЧА ПРО РОЗГЛЯД СПРАВИ В УМОВАХ ВОЄННОГО СТАНУ
З метою дотримання основних засад господарського судочинства Позивач направив копію позовної заяви разом із додатками до Відповідача альтернативними способами зв`язку. 
Вчинені Позивачем дії щодо направлення копії позовної заяви разом із додатками до відповідача через його представницькі органи відповідають сучасним цивілізованим стандартам та тим умовам, в яких, наразі, перебувають Україна та Російська Федерація.
24.02.2022 Україна розірвала дипломатичні відносини з Російською Федерацією, що унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства Російської Федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України. Інші уповноважені органи Російської Федерації на території України не функціонують. 
Згідно з листом Міністерства юстиції України «Щодо забезпечення виконання міжнародних договорів України у період воєнного стану» № 25814/12.1.1/32-22 від 21.03.2022 з урахуванням норм звичаєвого права щодо припинення застосування міжнародних договорів державами у період військового конфлікту між ними, рекомендується не здійснювати будь-яке листування, що стосується співробітництва з установами Російської Федерації на підставі міжнародних договорів України з питань міжнародно-правових відносин та правового співробітництва у цивільних справах та у галузі міжнародного приватного права.
АТ «УКРПОШТА» та інші українські підприємства поштового зв`язку припинили доставку кореспонденції до та з Російської Федерації з перших днів війни. Наразі здійснити поштове відправлення в Російську Федерацію з України неможливо. Вказане підтверджується повідомленням оператора поштового зв?язку «УКРПОШТА» від 25 лютого 2022 року, листом оператора поштового зв?язку «DHL» вих. № 123 від 16 березня 2023 року.
Таким чином, передача будь-яких документів засобами поштового зв`язку компетентним органам Російської Федерації, у тому числі дипломатичними каналами, наразі неможлива.
Чинне процесуальне законодавство не забороняє учаснику справи звернутися з процесуальними документами до суду шляхом направлення їх на офіційну електронну адресу суду (постанова Верховного Суду від 30.03.2021 року у справі N 530/544/16).
У постанові від 02.06.2022 у справі № 912/3575/20 Верховний Суд вказав також на можливість надсилання учасником справи доказів іншим учасникам справи в електронній формі шляхом направлення їх на офіційну електронну адресу.
Керуючись нормами ГПК України та опираючись на висновки Верховного Суду про можливість направлення документів електронною поштою іншим учасникам справи, Позивач направив на електронні адреси Відповідача копію позовної заяви разом із додатками.
Як вбачається з наданих Позивачем доказів, останнім вжито заходів, спрямованих на ознайомлення Відповідача із суттю позовних вимог. Зокрема, до матеріалів справи долучено докази здійснення перекладу ухвали суду про відкриття провадження у справі №905/188/26 та направлення його скан-копії на електронну адресу Посольства Російської Федерації в Республіці Молдова.
Призначення судом кожної дати підготовчого засідання, а також судового засідання щодо розгляду справи по суті, здійснювалося судом із достатніми інтервалами часу для забезпечення відповідачу процесуальної можливості відреагувати на розгляд цієї справи та повідомити суд про своє відношення до позову.
Отже, відповідач був належним чином повідомлений про рух справи.
ДОКАЗИ, ЩО ПІДТВЕРДЖУЮТЬ ПРАВО ВЛАСНОСТІ ПОЗИВАЧА НА МАЙНО 
На підтвердження права власності Позивача на втрачене майно до цієї позовної заяви додані: копія Договору міни від 05 жовтня 2012 року; копія Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №1736766 від 28 березня 2013 року; копія Договору міни від 25 жовтня 2012 року; копія Акта приймання-передачі від 25 жовтня 2012 року; копія Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №1810243 від 30 березня 2013 року; копія Договору міни від 29 жовтня 2012 року, зареєстрованого в реєстрі за №4605; копія Свідоцтва про право власності на нерухоме майно з індексним номером 23232400 від 19 червня 2014 року; копія Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №23237285 від 19 червня 2014 року; копія Договору оренди землі від 23 вересня 2013 року з Актом приймання-передачі земельної ділянки від 23 вересня 2013 року; копія Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та обтяжень №12720402 від 13 листопада 2013 року; копія Балансової довідки про перелік втраченого майна б/д; копія Листа Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Чернігівській області №31/25/6-К-14а/звх від 05 квітня 2023 року; копія Листа Головного управління Держпродспоживслужби в Донецькій області №28-33/1335 від 01 вересня 2023 року; копія Контракту №2202/13 від 22 лютого 2013 року; копія Платіжного доручення в іноземній валюті №10 від 12 березня 2013 року; копія Інвойсу №2013-FCLI-0000283 від 08 березня 2013 року; копія Інвойсу №2013-FCLI-0000766 від 26 червня 2013 року.
Здійснення Позивачем діяльності з вирощування продукції до 2014 року (включно) на території Донецького та Горлівського районів Донецької області підтверджується копіями документів, серед яких: листи органів державної влади; фотознімки пошкодженого та втраченого майна; відповіді Міністерства оборони України; накази Головнокомандувача Збройних Сил України; лист Служби безпеки України; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань; акти Державної служби України з надзвичайних ситуацій про пожежу.
ДОКАЗИ, ЩО ПІДТВЕРДЖУЮТЬ РОЗМІР ЗАВДАНИХ ЗПОЗИВАЧУ ЗБИТКІВ 
Для оцінки розміру збитків у формі реальних збитків та упущеної вигоди Позивач звернувся до сертифікованого суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «КК «Острів». За результатом проведення оцінки розміру збитків Позивач отримав Звіт з визначення розміру реальних збитків від втрати майна в загальній кількості 588 найменувань, що належить ТОВ «БЕТА-АГРО-ІНВЕСТ», а також упущеної вигоди у вигляді неотриманого прибутку ТОВ «БЕТА-АГРО-ІНВЕСТ», внаслідок окупації в 2014 році території України Російською Федерацією (далі також – «Звіт»).
Звіт підготували сертифікований оцінювач Петренко С.О., член TEGoVA, та суб`єкт оціночної діяльності ТОВ «КК «Острів» відповідно до міжнародних та національних стандартів для визначення розміру шкоди, завданої діями Російської Федерації.
Зокрема, при підготовці Звіту застосовувалися такі нормативні документи: Постанова Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 року № 326 «Про затвердження Порядку визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації»; Методика визначення шкоди та обсягу збитків, завданих підприємствам, установам та організаціям усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, а також упущеної вигоди від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності, затверджена Наказом Міністерства економіки України та Фонду державного майна України від 18 жовтня 2022 року № 3904/1223, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 02 грудня 2022 року за № 1522/38858 (далі — «Методика»); Закон України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»; Національний стандарт № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», введений в дію Постановою Кабінету Міністрів України № 1440 від 10 вересня 2003 року; Міжнародні стандарти оцінки (МСО/IVS).
Звіт виготовлений на замовлення ТОВ «Бета-Аго-Інвест» на підставі договору № 80/22К від 28 листопада 2022 року про надання послуг з незалежної оцінки, укладеного з ТОВ «КК «Острів», з метою надання незалежної оцінки збитків, понесених ТОВ «Бета-Аго-Інвест», до судових інстанцій.
Об`єктом оцінки Звіту є розмір реальних збитків станом на 07.04.2014 від втрати майна, що належить ТОВ «БЕТА-АГРО-ІНВЕСТ», в загальній кількості 588 найменувань, що знаходяться за адресами: Донецька обл., м. Ясинувата, вул. Нахімова, буд. 77; Донецька обл., м. Горлівка, вул. Інтернаціональна, буд. 18; Донецька обл., м. Ясинувата, вул. Некрасова, буд. 17а; Донецька обл., м. Єнакієво, с. Савелівка; Донецька обл., Донецький р-н (кол. Ясинуватський р-н), Сільрада Спартаківська, ст. Донецьк-Сєвєрний, вул. Привокзальна, буд. 21, а також упущена вигода у вигляді неотриманого прибутку ТОВ «БЕТА-АГРО-ІНВЕСТ» від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності.
До майна, щодо якого розраховувався розмір реальних збитків, належать нерухоме майно в кількості 30 одиниць, машини та обладнання в кількості 256 одиниць, колісні транспортні засоби у кількості 23 одиниці та товарно-матеріальні цінності у кількості 279 найменувань. Ідентифікація майна, щодо якого визначається розмір реальних збитків, наведена у розділі 2.2 Звіту.
Суд встановив, що під час визначення розміру збитків оцінювач здійснював послідовні дії: на підставі наданих Позивачем документів ідентифікував майно, право власності на яке належить Позивачу, та встановлював перелік майна, що було втрачено; аналізував місцезнаходження такого майна; обґрунтовував вибір та застосування відповідної методології оцінки; проводив розрахунки згідно з обраним методом оцінки та визначав суму збитків; у висновку навів підсумковий розмір збитків із деталізацією за застосованими методами. Звіт складається з одинадцяти розділів, а саме: загальні факти та висновки; ідентифікація втраченого майна; аналіз фінансово-господарської діяльності ТОВ «БЕТА-АГРО-ІНВЕСТ»; аналіз вітчизняного ринку сільгосппродукції рослинництва; методологія оцінки збитків; визначення розміру реальних збитків від втрати майна ТОВ «БЕТА-АГРО-ІНВЕСТ»; визначення розміру упущеної вигоди у вигляді неотриманого прибутку ТОВ «БЕТА-АГРО-ІНВЕСТ»; узгодження результатів оцінки; висновок про розмір збитків; заява оцінювача та сертифікація; додатки.
Для визначення розміру реальних збитків від втрати майна оцінювач використав порівняльний (ринковий) та витратний підходи. Порівняльний підхід надає показник вартості шляхом порівняння оцінюваного майна з ідентичним або співставним майном і був застосований для визначення розміру реальних збитків від втрати доступу до одного об`єкта нерухомого майна та втрати колісних транспортних засобів у кількості 23 одиниць. Витратний підхід полягає у розрахунку витрат на відтворення або заміщення оцінюваного об`єкта з урахуванням знецінення і був застосований для визначення розміру реальних збитків від втрати нерухомого майна у кількості 29 одиниць, машин і обладнання у кількості 256 одиниць та товарно-матеріальних цінностей у кількості 279 одиниць. Розмір упущеної вигоди визначено за допомогою дохідного підходу, методу дисконтування, згідно з якими неотриманий прибуток розраховується як прибуток до оподаткування, приведений до дати оцінки.
Правовідносини, що виникають у процесі оцінки майна та майнових прав фізичних і юридичних осіб України як на її території, так і за її межами регулюються Законом України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" № 2658-III від 12 липня 2001 року
Також цей Закон поширюється на осіб інших держав, якщо угоди укладаються відповідно до законодавства України. Оцінка здійснюється з метою визначення вартості майна, його використання та професійної оціночної діяльності.
Професійна оціночна діяльність (Стаття 4) Професійна оціночна діяльність охоплює організаційне, методичне та практичне забезпечення оцінки майна. Вона здійснюється оцінювачами та суб`єктами оціночної діяльності, визнаними згідно із законодавством, і включає підготовку висновків щодо вартості майна.
Суб`єкти оціночної діяльності (Стаття 5) До суб`єктів оціночної діяльності належать:
фізичні особи-підприємці та юридичні особи, що мають відповідний сертифікат;
підприємства незалежно від форми власності, у складі яких працює сертифікований оцінювач.
Оцінювачам забороняється використовувати свої повноваження для отримання неправомірної вигоди чи прийняття таких пропозицій.
Звіт про оцінку майна (Стаття 12) Звіт про оцінку майна є офіційним документом, що містить висновки про його вартість та підтверджує виконані процедури оцінки. Він може бути складений як у паперовому, так і в електронному вигляді відповідно до законодавства про електронні довірчі послуги. Звіт підписується оцінювачами та керівником суб`єкта оціночної діяльності.
Відповідальність (Стаття 32) Оцінювачі та суб`єкти оціночної діяльності несуть відповідальність за недостовірність або необ`єктивність оцінки майна. Вони підлягають юридичній відповідальності за порушення вимог законодавства та умов договору.
Вирішення спорів (Стаття 33) Спори щодо оцінки майна та майнових прав вирішуються у судовому порядку відповідно до чинного законодавства України.
За результатами проведеної оцінки розмір реальних збитків ТОВ «БЕТА-АГРО-ІНВЕСТ» станом на 07.04.2014 від втрати майна становить 8 954 117 доларів США, розмір упущеної вигоди у вигляді неотриманого прибутку становить 14 435 852 долари США, а загальний розмір збитків складає 23 389 969 доларів США.
Суд не вбачає недоліків у наявному в матеріалах справи Звіті про визначення розміру реальних збитків від втрати майна, що належить ТОВ «БЕТА-АГРО-ІНВЕСТ», а також упущеної вигоди. Зазначений Звіт виконаний відповідно до чинного законодавства на момент проведення оцінки, зокрема з урахуванням національних та міжнародних стандартів для визначення розміру шкоди, завданої діями Російської Федерації.
У господарського суду відсутні докази, які могли б свідчити про невиконання або неналежне виконання оцінювачами – суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «КК «Острів» та сертифікованим оцінювачем Петренком С.О. – покладених на них обов`язків під час проведення оцінки та складання зазначеного Звіту, а також про зловживання правами, подання до суду неправдивих відомостей чи наявність реального або потенційного конфлікту інтересів.
З огляду на зазначене, господарський суд відповідно до приписів ст. ст. 76, 77, 78 ГПК України визнає Звіт про визначення розміру реальних збитків від втрати майна та упущеної вигоди ТОВ «БЕТА-АГРО-ІНВЕСТ», складений суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «КК «Острів», належним доказом, на підставі якого можна встановити обставини, що входять до предмета доказування. Наявну у Звіті інформацію суд визнає достовірними доказами, отриманими за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, що мають значення для розгляду.
ЩОДО ПРИЧИННОГО ЗВ`ЯЗКУ МІЖ ДІЯМИ ВІДПОВІДАЧА ТА ЗБИТКАМИ
Як вище зазначалося, у відповідності до абзацу сімнадцятого пункту 1 схваленої постановою від 21 квітня 2015 року N 337-VІІІ Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» з 20 лютого 2014 року тривають силові дії РФ, які є актами збройної агресії відповідно до пунктів "а", "b", "c", "d" та "g" статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН "Визначення агресії" від 14 грудня 1974 року. Беручи до уваги Статут ООН і Резолюцію Генеральної Асамблеї ООН 3314 «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року, Верховна Рада України визнала РФ державою-агресором.
Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року «Про заяву Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії Збройних сил, політичного і військового керівництва Росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, а також доручено Голові Верховної Ради України спрямувати цю заяву до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав
Преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.
Преамбулою Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» встановлено, що Верховна Рада України, виходячи з того, що відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року застосування Російською Федерацією збройної сили проти України становить злочин збройної агресії та грубо порушує Меморандум про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05 грудня 1994 року та Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією від 31 травня 1997 року; констатуючи, що у світлі положень IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 08 червня 1977 року, одним із наслідків збройної агресії Російської Федерації проти України стала тимчасова окупація частини території України; беручи до уваги, що Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації; відзначаючи, що дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права, зокрема шляхом: систематичного недодержання режиму припинення вогню та продовження обстрілів цивільних об`єктів та інфраструктури, що спричиняють численні жертви серед цивільного населення, військовослужбовців Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань.
Російська Федерація припинила бути членом Ради Європи у контексті процедури, розпочатої відповідно до статті 8 Статуту Ради Європи. Відповідна Резолюція Ради Європи CM/Res(2022)2 про припинення членства РФ у Раді Європи, прийнята Комітетом Міністрів 16 березня 2022 року. Комітет Міністрів Ради Європи констатував, що агресія РФ проти України є серйозним порушенням РФ своїх зобов`язань за статтею 3 Статуту Ради Європи. Зазначеними актами встановлено протиправність дій Російської Федерації по відношенню до України. 
Частина 1 статті 1166 ЦК України встановлює, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідальність у вигляді відшкодування збитків може бути покладено на особу за наявності в її діях складу цивільного правопорушення. На позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок між такою поведінкою із заподіяними збитками. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків. Такі висновки були викладені у постанові Верховного Суду від 30 березня 2021 року в справі №908/2261/17 (за позовом про відшкодування збитків).
Згідно ч. 1, 3 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Стаття 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод вказує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Згідно Резолюції ЄСПЛ від 22 березня 2022 року, Росія перестає бути учасницею Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод з 16 вересня 2022 року. Тобто, станом на вчинення протиправних діянь проти України та пошкодження належного Позивачу майна Росія була учасницею цієї конвенції, а, отже, зобов`язана була дотримуватись норм Конвенції та інших загальноприйнятих норм права й поважати право власності Позивача.
Згідно ст. 53 Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, будь-яке знищення окупаційною державою рухомого чи нерухомого майна, що є індивідуальною або колективною власністю приватних осіб чи держави, або інших громадських установ чи соціальних або кооперативних організацій забороняється, за винятком випадків, коли це є необхідним для проведення воєнних операцій. Позивач переконаний, що позбавлення його права користуватися належним на праві власності йому майном, яке не є воєнним об`єктом, не було необхідним для проведення воєнних операцій. Тягар доведення зворотного, на думку Позивача, покладається на Відповідача.
Діями з боку РФ було порушено гарантоване ст. 41 Конституції України право власності Позивача, тобто безпосереднім суб`єктом, внаслідок дій якого позивачу завдано шкоди, є Російська Федерація. Таким чином, внаслідок протиправних дій Російської Федерації як елементу збройної агресії, які полягають у тимчасовій окупації, зокрема території Донецької області та активних бойових дій на цій території, Позивач позбавлений можливості доступу до свого майна. 
Як результат, Позивач втратив велику кількість робочих місць, зупинив розвиток проектів. З огляду на це Позивач не вбачає можливості поновити свою діяльність у повному обсязі та продовжити свій розвиток без відшкодування шкоди, понесеної ним внаслідок російської військової агресії на території України. За наведених обставин, військова агресія Відповідача, окупація частини території України перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку з втратою Позивачем доступу до майна, яке перебуває у його користуванні та власності, та понесення ним збитків у формі упущеної вигоди внаслідок неможливості провадження господарської діяльності.
Відповідальність Російської Федерації, відповідно до принципів і норм міжнародного права, за матеріальну чи нематеріальну шкоду завдану Україні, внаслідок збройної агресії також встановлена ч. 4 ст. 2 Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018.
Тож, внаслідок протиправних дій Відповідача та порушення Росією Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму (п. 1, 2), Заключного акту наради по безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.75, договорів, укладених між Україною та Російською Федерацією, в тому числі про українсько-російський державний кордон, Позивачу були завдані збитки у формі реальних збитків та упущеної вигоди. Нанесені збитки, сума яких заявлена в позові, підлягають відшкодуванню в повному обсязі згідно зі ст. 22 ЦК України.
ЩОДО ВИЗНАЧЕННЯ РОЗМІРУ ПРЕД`ЯВЛЕНИХ ДО СТЯГНЕННЯ ЗБИТКІВ В ІНОЗЕМНІЙ ВАЛЮТІ
Відповідно до Звіту, розмір реальних збитків та упущеної вигоди у вигляді неотриманого прибутку Позивача був визначений у національній валюті, доларах США та євро саме станом на 07.04.2014.
Згідно до інформаційного ресурсу «МІНФІН» за посиланням: https://index.minfin.com.ua/ua/economy/index/devaluation/ девальвація української гривні з 2014 року по 2024 рік мала такі показники: 2014 рік - 197,3%, 2015 рік - 150,8%, 2016 рік - 112,2%, 2017 рік - 104,5%, 2018 рік - 99,3%, 2019 рік - 85,5%, 2020 рік - 119,4%, 2021 рік - 96,5%, 2022 рік - 134,1%, 2023 рік - 103,9%, 2024 рік – 110,6%, 2025 рік – 100,8%.
Під девальвацією розуміється проваджене урядами в законодавчому порядку зменшення золотого (срібного) вмісту грошової одиниці, а також зниження курсу паперових грошей відносно золота (срібла) або іноземних валют // зниження вартості національної валюти, що здійснюється центральним банком за системи фіксованого валютного курсу (Великий тлумачний словник сучасної української мови / упорядник Бусел В. - Київ, Перун, 2005).
З цього постає висновок, що сума збитків, визначена на 07 квітня 2014 року у національній валюті, не є еквівалентною сумі збитків на дату звернення із позовом у 2026 році, оскільки національна валюта за 10 років зазнала значного зниження вартості (знецінення). 
У постанові Верховного Суду в справі № 662/928/15-ц від 08 лютого 2018 року був сформульований висновок, що реальна вартість грошей може визначатись їх купівельною спроможністю в певний час. 
Абзацом 2 частини 1 статті 1192 ЦК України визначається, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
У зв`язку із тим, що у період з 2014 до 2022 року була відсутня реальна можливість стягнути з Російської Федерації розмір збитків, завданих збройною агресією, через наявність у Російської Федерації судового імунітету, що передбачав необхідність отримання згоди дипломатичного представництва на пред`явлення до Російської Федерації позову, а за відсутності такої згоди іноземна держава не могла одержати правового статусу відповідача в судових процесах України (про потребу у згоді компетентних органів відповідної держави для пред`явлення позову до іноземної держави вказувалось Верховним Судом у постановах від 13 травня 2020 року у справі 711/17/19 (провадження № 61-10776св19); від 03 червня 2020 року у справі №357/13182/18 (провадження № 61-12202св19); від 03 червня 2020 року у справі 711/14/19 (провадження 61-12536св19); від 09 вересня 2020 року у справі № 321/211/20 (провадження №61-8142св20); від 04 листопада 2020 року у справі № 280/1380/19 (провадження № 61-13348св20); наявність судового імунітету вказувалось Верховним Судом у постанові від 17 лютого 2021 року у справі № 756/11440/19), Позивач був позбавлений змоги відшкодувати збитки своєчасно, тобто без значного часового проміжку між завданням збитків та стягненням цих збитків з відповідача за рішенням суду, у період чого відбувалося значне знецінення національної валюти. 
Більш того, навіть винесення судом рішення та вступ його у законну силу не призводить до його негайного виконання. Так, відповідно до відомостей Автоматизованої системи виконавчого провадження виконавчі документи, у яких боржником є Російська Федерація, не були виконані на цей момент, про що свідчать:
виконавче провадження №76450730 (стягувач: Держава Україна, боржник: Російська Федерація в особі Генеральної прокуратури Російської Федерації; дата відкриття 05.11.2024; актуальний статус виконавчого провадження «Відкрито»); 
виконавче провадження №58735315 (стягувач: ТОВ «Еверест Істейт», боржник: Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації; дата відкриття: 28.03.2019; актуальний статус виконавчого провадження «Відкрито»);
виконавче провадження №72311968 (стягувач: Державна судова адміністрація України, боржник: Російська Федерація; дата відкриття: 21.07.2023; актуальний статус виконавчого провадження «Відкрито»);
виконавче провадження №72288518 (стягувач: фізична особа, боржник: Росія (Російська Федерація) в особі посольства держави Росія (Російська Федерація) в Україні; дата відкриття: 18.07.2023; актуальний статус виконавчого провадження «Відкрито»);
виконавче провадження №66454881 (стягувач: фізична особа, боржник: Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в Україні; дата відкриття: 28.07.2022; актуальний статус виконавчого провадження «Відкрито»);
виконавче провадження №70627103 (стягувач: фізична особа, боржник: Держава Російська Федерація; дата відкриття: 30.12.2022; актуальний статус виконавчого провадження «Відкрито»); та інші.
У Методиці визначення шкоди та обсягу збитків, завданих підприємствам, установам та організаціям усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, а також упущеної вигоди від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності, затвердженої Наказом Міністерства економіки України та Фонду державного майна України від 18 жовтня 2022 року № 3904/1223 (далі також – «Методика»), була здійснена спроба уникнути втрат, пов`язаних із знеціненням валюти. 
Так, наприклад, для визначення розміру реальних збитків внаслідок пошкодження, втрати та(або) знищення товарно-матеріальних запасів та біологічних активів (пункт 6.3. розділу III «Методичні засади оцінки реальних збитків (визначення розміру реальних збитків)» Методики) значення облікових показників вартості майна станом на 31 грудня 2021 року для визначення розміру реальних збитків спочатку враховують в умовних грошових одиницях. Для цілей цієї Методики за умовну грошову одиницю приймають долар США. Значення курсу для перерахунку облікових показників вартості засноване на офіційному курсі гривні до долара США станом на 31 грудня 2021 року та становить 27,28 гривні за умовну грошову одиницю. Після визначення розміру реальних збитків в еквіваленті умовної грошової одиниці її значення переводять у гривневий еквівалент за курсом Національного банку України на дату оцінки.
Долар США, на відміну від національної валюти, належить до твердих валют, під якими розуміється валюти, стійкі відносно власного номіналу та курсів інших валют, забезпечені золотом та іншими цінностями (згідно із Великим тлумачним словником сучасної української мови / упорядник Бусел В. - Київ, Перун, 2005).
Однак, вказана Методика не могла лягти в основу проведеного дослідження розміру збитків Позивача під час розрахунку упущеної вигоди станом на 18 червня 2014 року та запобігти майновим втратам у зв`язку із знеціненням національної валюти, оскільки відповідно до пункту 1 розділу І «Основні положення» Методики оцінка (визначення розміру) збитків (упущеної вигоди) станом на дату оцінки, яка передує 23 лютого 2022 року, здійснюється шляхом проведення оцінки згідно з вимогами Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» або судової експертизи (експертного дослідження) згідно із Законом України «Про судову експертизу» з дотриманням методичного регулювання оцінки майна, яке здійснюється національними стандартами оцінки та міжнародними стандартами оцінки, європейськими стандартами оцінки, нормами міжнародної оціночної практики, що склалася, за наявності вихідних даних та інформаційних джерел, необхідних для проведення оцінки (визначення розміру) збитків.
Відповідно до положень ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. 
Згідно із ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Одночасно в Україні діє спеціальний нормативно-правовий акт, який регламентує валютний обіг. Так, відповідно до преамбули Закону України «Про валюту і валютні операції», цей Закон визначає правові засади здійснення валютних операцій, валютного регулювання та валютного нагляду, права та обов`язки суб`єктів валютних операцій і уповноважених установ та встановлює відповідальність за порушення ними валютного законодавства. Відповідно до частин 2, 3 ст. 3 наведеного Закону питання здійснення валютних операцій, основи валютного регулювання та нагляду регулюються виключно цим Законом. Зміна положень цього Закону здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону. Зміна положень цього Закону може здійснюватися виключно окремими законами про внесення змін до цього Закону. У разі якщо положення інших законів суперечать положенням цього Закону, застосовуються положення цього Закону.
Згідно із частинами 1, 2 ст. 5 Закону України «Про валюту і валютні операції» гривня є єдиним законним платіжним засобом в Україні з урахуванням особливостей, встановлених частиною другою цієї статті, і приймається без обмежень на всій території України для проведення розрахунків. Усі розрахунки на території України проводяться виключно у гривні.
Таким чином, Закон України «Про валюту і валютні операції» як спеціальний нормативно-правовий акт у сфері регулювання валютних операцій визначає гривню як єдиний законний платіжний засіб в межах території України, однак не встановлює обов`язку здійснення платежів з території інших країн на територію України в національній валюті. Більше того, така вимога суперечила б критеріям суверенітету держав, оскільки поширювала б дію нормативно-правових актів України на чужу суверенну територію, що суперечить і доктрині національного права України, і положенням міжнародного права.
Пунктом 1 ст. 1 вказаного Закону визначено, що валютна операція - операція, що має хоча б одну з таких ознак: а) операція, пов`язана з переходом права власності на валютні цінності та (або) права вимоги і пов`язаних з цим зобов`язань, предметом яких є валютні цінності, між резидентами, нерезидентами, а також резидентами і нерезидентами, крім операцій, що здійснюються між резидентами, якщо такими валютними цінностями є національна валюта; б) торгівля валютними цінностями; в) транскордонний переказ валютних цінностей та транскордонне переміщення валютних цінностей.
Таким чином, операція щодо сплати нерезидентом суми заподіяної шкоди на підставі такого, що набуло законної сили, рішення суду, підпадає під наведені вище ознаки валютної операції. При цьому, відповідно до пп. «ґ» п. 8 ст. 1 вказаного Закону іноземні держави (у тому числі і відповідач) підпадають під ознаки нерезидента.
Відповідно до ч. 5 ст. 3 вказаного Закону у разі, якщо норма цього Закону чи нормативно-правового акта Національного банку України, виданого на підставі цього Закону, або норми інших нормативно-правових актів Національного банку України допускають неоднозначне (множинне) трактування прав і обов`язків резидентів та нерезидентів у сфері здійснення валютних операцій або повноважень органів валютного нагляду, така норма трактується в інтересах резидентів та нерезидентів.
Згідно із ч. 1 ст. 6 наведеного Закону, валютні операції здійснюються без обмежень відповідно до законодавства України, крім випадків, встановлених законами України, що регулюють відносини у сферах забезпечення національної безпеки, запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму чи фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, виконання взятих Україною зобов`язань за міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також випадків запровадження Національним банком України відповідно до цього Закону заходів захисту.
Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (частина 1 статті 2 ГПК України).
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі» Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.
Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
У зв`язку із вищезазначеним стягнення з Російської Федерації на користь Позивача збитків в доларах США є найбільш ефективним засобом юридичного захисту прав Позивача.
Згідно зі статтею 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
При зверненні з позовом позивач не сплачував судовий збір, оскільки звільнений від його сплати в силу приписів п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", відповідно до якої від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.
Відповідно до ч. 2 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.
Згідно зі статтею 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» станом на 01.01.2026 прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі становив 3 328 гривень.
Враховуючи, що розмір позовних вимог становить 23 389 969,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на дату звернення з позовом (23 березня 2026 року) є еквівалентом 1 025 154 273,31 грн, 1,5% від цієї суми складає 15 377 314,10 грн. Оскільки визначений розмір збору перевищує встановлену законом максимальну межу (350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що дорівнює 1 164 800,00 грн), судовий збір за розгляд цієї справи з урахуванням коефіцієнта 0,8 становить 931 840,00 грн та підлягає стягненню з відповідача до Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст.4, 7, 13, 42, 73-80, 86, 129, ч.9 ст.165, ч.2 ст.178, ст.ст.233, 236-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:
Позов задовольнити повністю.
Стягнути з держави Російської Федерації (Russian Federation код ISO ru/rus 643) в особі Генеральної прокуратури Російської Федерації (125993, Російська Федерація, м.Москва, вул.Большая Дмитровка, буд.15А, будівля 1, код 1037739514196) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БЕТА-АГРО-ІНВЕСТ» (15063, Чернігівська обл., село Малий Листвен, вул.Центральна, буд.13; ідентифікаційний код юридичної особи: 30844997) суму спричинених збитків, що виникли внаслідок російської збройної агресії проти України, у розмірі 23 389 969,00 доларів США, що еквівалентно на день подання позову 1 025 154 273,31 грн.
Стягнути з держави Російської Федерації (Russian Federation код ISO ru/rus 643) в особі Генеральної прокуратури Російської Федерації (125993, Російська Федерація, м.Москва, вул.Большая Дмитровка, буд.15А, будівля 1, код 1037739514196) в дохід Державного бюджету України судовий збір у сумі 931 840,00 грн.
Видати накази після набрання рішенням законної сили.
У судовому засіданні 16.06.2026 підписано скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення.
Згідно з ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст судового рішення складено та підписано 26.06.2026.

Суддя Е.В. Зекунов