ПОСТАНОВА 
іменем України

25 травня 2026 року         м. Кропивницький

справа № 398/4718/25
провадження № 22-ц/4809/933/26 

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Чельник О.І. (головуючий, суддя-доповідач),  Карпенка О.Л., Мурашка С.І., 

учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Мерцалов Максим Юрійович, на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18 лютого 2026 року у складі судді Голосеніної Т.В.,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку. 
В обґрунтування заявленого позову зазначала, що з 02.03.2018 сторони перебувають у зареєстрованому у шлюбі. Від шлюбу мають спільну малолітню дитину – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина проживає разом з нею. На даний час вона доглядає за малолітньою дитиною, у зв`язку з чим позбавлена можливості працювати та забезпечувати себе матеріально. Відповідач працездатний, отримує заробітну плату, є військовослужбовцем та має можливість надавати їй матеріальну допомогу, проте добровільно матеріальної допомоги не надає і тому вона вимушена звернутися до суду.
Просила стягнути з відповідача аліменти на своє утримання у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку до досягнення малолітньою ОСОБА_4 трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18.02.2026 позовну заяву задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її користь на її утримання, як дружини, з якою проживає дитина, у розмірі 1/6 частини від заробітку (доходу) щомісячно, починаючи стягнення з 28.07.2025 і до досягнення дочкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Мерцалов М.Ю., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просив вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити частково, зменшивши розмір аліментів з 1/6 до 1/10 частини всіх видів заробітку до досягнення малолітньою ОСОБА_4 трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Щербатий Р.Р., подала до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просила рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18 лютого 2026 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Мерцалов М.Ю., без задоволення. Вказувала, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до вимог ч.1 ст.368, ч.1 ст.369 ЦК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
У зв`язку з розглядом справи за відсутності її учасників, відповідно до ч.13 ст.7, ч.2 ст.247 ЦПК України судове засідання не проводиться і фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Крім того, згідно з ч.ч.4, 5 ст.268 та ст.383 ЦПК України постанова не проголошується, а датою її ухвалення є дата складання повного тексту судового рішення.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами по справі, що позивач та відповідач перебувають у шлюбі з 02.03.2018, актовий запис №21, зареєстрований Селидівським міським відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (а.с.7 зворот).
Від шлюбу сторони мають спільну дитину – дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_1 від 10.02.2024 (а.с.5 зворот).
Судовим наказом Олександрійського міськрайонного суду від 21.07.2025 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання дитини – доньки ОСОБА_4 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, починаючи стягнення з 26.06.2025 року і до повноліття дитини – ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.8 ) .
З матеріалів справи також убачається, що відповідно до наказу командира в/ч НОМЕР_2 від 10.07.2025 ОСОБА_2 звільнено у відставку за станом здоров`я (а.с.24 зворот). 
На підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13.09.2025 №443433550 суд встановив, що за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , на праві власності зареєстровано: будинок АДРЕСА_1 ; будинок АДРЕСА_2 ; земельна ділянка з кадастровим номером 3522580300:02:000:1613 для ведення особистого селянського господарства на території Аджамської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області. Зазначена земельна ділянка перебуває в оренді у ФГ ОСОБА_5 (а.с.25-27).
Згідно з інформацією головного сервісного центра МВС в Одеській області у власності відповідача є транспортні засоби: автомобіль BMW X5, 2001 р.в.; НОМЕР_4 , р.в.; Daewoo nubira, 2003 р.в. та Volkswagen jetta 1987 р.в.
Як свідчать відомості щодо отриманих доходів ОСОБА_2 , наданих на запит суду Головним управлінням ДПС у Кіровоградській області від 05.02.2026, відповідач протягом 2024-2025 року отримував доходи – заробітна плата в/ч НОМЕР_2 , орендна плата за користування земельною ділянкою від ФГ ОСОБА_5 та додаткові блага від АТ «Універсал Банк» (а.с.86-88).
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що необхідно визначити до стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку у розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу), що буде відповідати вимогам розумності і справедливості, буде необхідним та достатнім для забезпечення витрат позивача і, разом із тим, співмірним з урахуванням мети аліментного зобов`язання.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до ст.48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.
Частиною третьою статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Статтею п`ятою Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Європейська конвенція з прав людини) передбачено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.
Згідно зі ст.75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму встановленого законом.
Відповідно до ч.ч.2, 4, 6 ст.84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка – батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Дружина з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка – батька дитини до досягнення дитиною трьох років.
Отже, принципове положення законодавця полягає у тому, що право на утримання має вагітна дружина та дружина, з якою проживає дитина, незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, і в разі розірвання шлюбу. Не перешкоджатиме виникненню цього права і застосуванню інституту недійсності шлюбу у випадках, коли дружина не знала і не могла знати про перешкоди до реєстрації шлюбу.
Відповідно до ч.1 ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.
Згідно з ч.2 ст.91 СК України жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої-четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу.
Отже, сімейним законодавством України передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання до суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини.
У Сімейному кодексі України не встановлено максимального розміру аліментів, які можуть бути стягнені судом на утримання одного з подружжя. Суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у результаті їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. При цьому, суд у першу чергу виходить з прожиткового мінімуму й життєвих потреб особи. Аліменти мають бути достатніми й співмірними з огляду на цілі зобов`язання по утриманню. Критерії, якими має керуватися суд при визначенні розміру аліментів, в законі значно розширені. Як і раніше, в першу чергу суд виходить з матеріального і сімейного стану платника та одержувача аліментів.
Матеріальне становище платника оцінюється, виходячи з вартості належного йому майна, розміру заробітку (доходу). Про матеріальне становище також свідчить розмір витрат, що здійснюються платником на утримання себе й членів своєї сім`ї.
Аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Розмір аліментів, визначений судом, може бути згодом змінений за рішенням суду за позовною заявою платника або одержувача аліментів у разі зміни їхнього матеріального і (або) сімейного стану (ст. 80 Сімейного Кодексу України).
У постанові Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що при вирішенні питання щодо стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, суд бере до уваги стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; стан здоров`я та матеріальне становище отримувача аліментів, відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, повнолітніх дітей; сімейний стан платника аліментів, наявність у платника аліментів зобов`язань зі сплати аліментів на дитину за рішенням суду, наявність нерегулярного, мінливого, невизначеного доходу.
У постанові Верховного Суду по справі №750/9224/16-ц, провадження №61-16837св18, від 13 червня 2018 року суд звернув увагу на те, що відповідно до частин другої та шостої статті 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка-батька дитини до досягнення дитиною трьох років і в разі розірвання шлюбу. Згідно з частиною четвертою статті 84 СК України право на утримання має дружина, з якою проживає дитина, незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.
Аналіз норм чинного сімейного законодавства дає суду підстави для висновку про те, що для одержання утримання (аліментів) від чоловіка-батька необхідно декілька умов: 1) зареєстрований шлюб, або тривалий час проживання однією сім`єю жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою; 2) вагітність від чоловіка, з яким зареєстровано шлюб, та/або проживання спільної дитини з матір`ю; 4) спроможність чоловіка надавати утримання.
Отже, право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення народженою дитиною трирічного віку має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини (постанова ВС від 13.06.2018 по справі №750/9224/16-ц, провадження №61-16837св18).
Суд першої інстанції, визначаючи розмір аліментів на утримання дружини, правильно виходив із загальних принципів, за якими стягнення аліментів не повинно погіршувати становище іншого порівняно із становищем одержувача аліментів, а також принципів справедливості та розумності, враховуючи потреби дружини та фінансові можливості відповідача та те, що у зв`язку з доглядом за дитиною, якій менше трьох років, позивач не має змоги працювати і утримувати себе самостійно. 
Матеріалами справи не спростовано факт спроможності відповідачем надавати утримання дружині, яка проживає зі спільною дитиною, якій не виповнилось три роки, а тому чоловік має їй компенсувати втрату можливості повноцінно себе реалізувати у громадському житті та надавати визначену законодавством допомогу дружині.
Доказів того, що відповідач не в змозі сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, апелянтом надано не було.
Встановивши, що дитина, яка не досягла трьох років, проживає разом із позивачкою, яка у свою чергу має право на утримання від батька дитини, а будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували неможливість відповідача надавати матеріальну допомогу у визначеному судом розмірі, матеріали справи не містять, суд першої інстанції дійшов правомірного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на її утримання до досягнення їх дитиною трьох років.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про можливість відповідача надавати матеріальну допомогу позивачці, оскільки такі доводи не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються змістом мотивувальної частини оскаржуваного судового рішення.
Як правильно встановлено судом першої інстанції під час розгляду справи матеріалами справи підтверджено наявність у відповідача джерел доходу, які свідчать про його можливість виконувати аліментний обов`язок, а саме: отримання відповідачем доходів у період проходження військової служби; отримання доходу у вигляді орендної плати за користування земельною ділянкою; отримання додаткових виплат від банківської установи; наявність у власності відповідача кількох об`єктів нерухомого майна та чотирьох транспортних засобів.
Відповідач не надав суду першої інстанції належних та допустимих доказів того, що належне йому майно не приносить доходу або не може ним використовуватися як джерело отримання доходу, адже у разі, якщо він посилається на ці обставини, то був би зобов`язаний самостійно надати такі докази в силу вимог ст. 81 ЦПК України.
Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо нібито не дослідження судом першої інстанції матеріального становища відповідача фактично зводяться до переоцінки вже встановлених судом обставин справи без подання нових доказів та не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого рішення суду першої інстанції.
Також, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що з відповідача вже стягуються аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини доходу, оскільки зазначена обставина була врахована судом першої інстанції при визначенні розміру аліментів на утримання позивачки.
Саме з урахуванням наявності відповідного аліментного обов`язку суд визначив розмір аліментів на утримання дружини у частці 1/6 доходу, що свідчить про дотримання принципу співмірності та справедливого балансу інтересів сторін
Посилання апелянта на те, що оскаржуване рішення нібито ставить його у складне матеріальне становище, є оціночними твердженнями та не підтверджені належними доказами.
Зокрема, відповідачем не надано доказів понесення витрат на лікування та доказів фактичного здійснення додаткових витрат на утримання дитини понад визначений судом розмір аліментів, а матеріали справи взагалі не містять доказів того, що відповідач внаслідок стану здоров`я чи інших об`єктивних причин не може надавати матеріальну допомогу дружині у розмірі 1\6 частини доходів відповідача до досягнення дитиною трирічного віку.
Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції вимог матеріального чи процесуального закону, які б призвели до неправильного вирішення справи, а зводяться лише до переоцінки доказів по справі.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Мерцалов Максим Юрійович, залишити без задоволення, а рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18 лютого 2026 року - без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя  О.І. Чельник

Судді           О.Л. Карпенко

С.І. Мурашко