ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2026 року	м. Львів	Справа № 909/1015/25	

Західний апеляційний господарський суд у складі:
головуючого судді Ржепецького В.О., суддів Міліціанова Р.В., Іванчук С. В.
за участю секретаря судового засідання Діжак В. В.
за участю представників сторін:
від апелянта Ручка О. А.;
від позивача Островська О. Н.;
розглянув у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрспецтрансгаз» на рішення Господарського суду Івано-Франківської області (суддя Рочняк О.В.) від 10.02.2026 у справі №909/1015/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрохімічна компанія Бастіон" до Акціонерного товариства "Укрспецтрансгаз"
про стягнення 2 902 858,88 грн 

ВСТАНОВИВ:
До Господарського суду Івано-Франківської області звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрохімічна компанія Бастіон" з позовом до Акціонерного товариства "Укрспецтрансгаз" про стягнення 2 902 858, 88 грн, з яких: 1 355 156, 05 грн - пеня, 388 389, 90 грн - 3% річних та 1 159 312, 93 грн - інфляційні втрати.
Позовні вимоги обґрунтовані простроченням виконання грошового зобов`язання, встановленого рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 04.03.2025 у справі №909/1065/24. На суму заборгованості позивачем нараховано пеню, 3% річних та інфляційні втрати з 09.11.2022 - дати отримання відповідачем вимоги про повернення передплати. Факт отримання вимоги підтверджується квитанцією про поштове відправлення, електронним листом-відповіддю АТ "Укрспецтрансгаз" від 09.11.2022 №2750/107, а також матеріалами справи №909/1065/24, де відповідач визнав отримання листа позивача від 07.11.2022.
Господарський суд Івано-Франківської області рішенням від 10.02.2026 позов задовольнив частково.
Стягнув з Акціонерного товариства "Укрспецтрансгаз" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрохімічна компанія Бастіон" 1 544 752, 33 грн, з яких: 1 159 312, 93 грн - інфляційних втрат та 385 439, 40 грн - 3% річних, а також 23 171, 28 грн - судового збору. В решті позову відмовив.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на підставі ст. 75 ГПК України обставини отримання відповідачем листа-вимоги від 07.11.2022 №07/11/2022 є преюдиційними, оскільки встановлені у справі №909/1065/24, що спростовує заперечення АТ "Укрспецтрансгаз" щодо моменту виникнення прострочення. Враховуючи статтю 625 ЦК України, суд визнав правомірним нарахування 3% річних та інфляційних втрат за весь час невиконання зобов`язання, проте, керуючись ч. 6 ст. 232 ГК України, повністю відмовив у стягненні пені, оскільки заявлений позивачем період (2023- 2025 рр.) виходить за межі встановленого законом шестимісячного строку нарахування штрафних санкцій від дня отримання вимоги.
09.03.2026 до Західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Акціонерного товариства «Укрспецтрансгаз» на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 10.02.2026 у справі №909/1015/25.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.03.2026 сформовано колегію суддів у складі: Ржепецький В.О. (суддя-доповідач), судді Зварич О.В., Іванчук С.В. 
Ухвалою суду від 13.03.2026 відкрито апеляційне провадження та призначено розгляд апеляційної скарги на 30.04.2026.
У зв`язку з відпусткою судді - члена колегії Зварич О.В. з 27.04.2026 до 08.05.2026, розпорядженням тимчасово виконуючого обов`язки керівника апарату №76 від 27.04.2026 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи та здійснено автоматичну заміну судді - члена колегії.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад колегії суддів: головуючий суддя - Ржепецький В.О., судді - члени колегії Міліціанов Р.В. та Іванчук С. В.
Акціонерне товариство «Укрспецтрансгаз» в апеляційній скарзі просить ухвалити постанову, якою змінити рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 10.02.2026 у справі №909/1015/25 та визначити до стягнення 3% річних у розмірі 95 918, 92 грн та інфляційні втрати у розмірі 457 479, 33 грн відповідно до контррозрахунку відповідача, судові витрати покласти на ТОВ «Агрохімічна компанія «Бастіон».
В апеляційній скарзі покликається на такі обставини: суд першої інстанції дійшов передчасного та необґрунтованого висновку про отримання відповідачем листа позивача від 07.11.2022, поклавши в основу такого висновку неналежні та недопустимі докази, чим порушив вимоги статей 74, 76- 79, 86 Господарського процесуального кодексу України; відповідно до статті 74 ГПК України кожна сторона зобов`язана довести обставини, позивач не надав належних та допустимих доказів фактичного направлення та отримання відповідачем зазначеного листа; надані позивачем електронні докази у вигляді скріншоту електронного листа та файлу невстановленого змісту не дають можливості встановити ані змісту відправленого документа, ані факту його отримання відповідачем; матеріали справи не містять доказів направлення та вручення листа у паперовій формі, зокрема поштових квитанцій, опису вкладення або інших документів, які б підтверджували його отримання відповідачем;місцевий господарський суд не врахував положення пунктів 2.9- 2.11 Договору № 11/21 від 09.11.2021, якими встановлено спеціальний порядок документообігу між сторонами; щодо посилання суду на преюдиційні обставини у справі № 909/1065/24, апелянт зазначає, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 30.08.2022 у справі № 904/1427/21, преюдиція не має абсолютного характеру та не звільняє суд від обов`язку перевірки обставин у межах конкретної справи, якщо сторона надає докази, що їх спростовують.
Таким чином, висновок суду першої інстанції про доведеність факту отримання Відповідачем листа від 07.11.2022 року є таким, що не відповідає вимогам статей 74, 76- 79, 86 ГПК України, зроблений без належного дослідження всіх доказів у їх сукупності та ґрунтується на припущеннях, а не на належних і допустимих доказах.
22.03.2026 через систему «Електроний суд» представниця позивача - адвокаткаа Островська О.Н. подала відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу АТ «Укрспецтрансгаз» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Івано- Франківської області від 10.02.2026 у справі №909/1015/25 - без змін. Покликається на такі обставини: між сторонами укладено договір №11/21 від 09.11.2021 про надання послуг міжнародного перевезення вантажів, на виконання якого позивач здійснив попередню оплату у розмірі 28 452 149,76 грн, тоді як відповідач надав послуги лише на 23 323 487,72 грн, у зв`язку з чим утворилась переплата 5 128 662,04 грн як безпідставно утримані кошти; після 30.04.2022 позивач не направляв заявок на перевезення та не замовляв подальших послуг за договором; 07.11.2022 позивач направив відповідачу вимогу про повернення переплати у строк 3 робочі дні, що підтверджується електронним та поштовим відправленням; факт отримання вимоги підтверджується листом відповідача від 09.11.2022 №2750/107, у якому він визнав відсутність перевезень з травня 2022 року та фактично реагував на вимогу; додатково позивач посилається на матеріали справи №909/1065/24, де підтверджено отримання відповідачем листа від 07.11.2022 та вчинення ним дій щодо повернення вагонів; також зазначається, що витяг з журналу вхідної кореспонденції не відповідає вимогам діловодства і не може спростовувати факт отримання листа; обставини отримання листа вже встановлені судовим рішенням у справі №909/1065/24 і відповідно до ч.4 ст.75 ГПК України не підлягають повторному доказуванню.
Таким чином, відповідач безпідставно утримує частину попередньої оплати та зобов`язаний повернути 5 128 662,04 грн.
31.03.2026 через систему «Електронний суд» представник скаржника- адвокат Ручка О.А. подав пояснення на відзив.
Інших клопотань чи заяв, в порядку ст. 207 ГПК України, сторонами подано не було.
30.04.2026 в режимі відеоконференції в судовому засіданні взяли участь представники апелянта та позивача, які підтримали позиції, висловлені у процесуальних заявах по суті розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи 09.11.2021 між ТОВ "Агрохімічна компанія Бастіон" (замовник) та АТ "Укрспецтрансгаз" (перевізник) було укладено договір №11/21 про надання послуг з міжнародного перевезення вантажів, відповідно до п. 1.1 якого перевізник надає, а замовник приймає та оплачує послуги з залізничного міжнародного перевезення вантажів (карбамідоамічна суміш) на території Республіки Білорусь та підконтрольної Україні території.
Згідно з п.п. 4.3. та 4.4. договору, оплату за надання послуг з перевезення вантажу замовник здійснює шляхом 100% попередньої оплати протягом 3 банківських днів від дати отримання рахунку перевізника. Кінцевий розрахунок за надані послуги у звітному періоді замовник проводить на підставі акту про надані послуги за звітний період з розрахунком наданих послуг, протягом 5 банківських днів від дня отримання акта.
В п.5.9 договору визначено, що при порушенні терміну повернення перевізником надлишку коштів, згідно з відповідною письмовою вимогою замовника, перевізник сплачує замовнику пеню за кожен день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми надлишку неповернених у строк коштів.
Відповідно до листа №07/11/2022 від 07.11.2022, ТОВ "Агрохімічна компанія Бастіон" заявлено АТ "Укрспецтрансгаз" про те, що у строк три робочих дні з дня цього листа необхідно повернути здійснену переплату в розмірі 5 128 662, 04 грн на його розрахунковий рахунок.
18.09.2024 позивач звернувся по відповідача із претензією №18/09-1 про повернення здійсненої ТОВ "Агрохімічна компанія Бастіон" передоплати у сумі 5 128 662, 04 грн до 01.10.2024.
У відповіді на вказану претензію від 01.10.2024 №2097/106 відповідач визнав претензію як передчасну та повідомив, що передоплата в сумі 1 032 719, 56 грн буде перерахована на рахунок позивача протягом 7 банківських днів.
Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 04.03.2025 у справі №909/1065/24, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 10.06.2025 задоволено позов ТОВ "Агрохімічна компанія Бастіон" до АТ "Укрспецтрансгаз" про стягнення передоплати; присуджено до стягнення з АТ "Укрспецтрансгаз" на користь ТОВ "Агрохімічна компанія Бастіон" 4 095 942, 48 грн та 61 439, 14 грн - судових витрат.
Як вбачається з вищевказаного рішення суду, на виконання укладеного між сторонами у справі договору №11/21 від 09.11.2021 про надання послуг з міжнародного перевезення вантажів, позивач, з урахуванням п.4.3. договору, сплатив відповідачу 28 452 149, 76 грн, а відповідач надав позивачу послуги з перевезення вантажів - карбамідоаміачної суміші на суму 23 323 487, 72 грн та повернув 1 032 719, 56 грн передоплати. Відтак, суд присудив до стягнення 4 095 942, 48 грн передоплати.
28.07.2025, на виконання рішення Господарським судом Івано-Франківської області видано наказ.
Відповідно до наявних в матеріалах справи банківських виписок, відповідач 12.11.2024 перерахував на рахунок позивача 1 032 719, 56 грн; на виконання рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 04.03.2025 у справі №909/1065/24 - 01.07.2025 перерахував 2 000 000 грн та 08.07.2025 - 2 157 381, 62 грн.
За прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 11.11.2023 по 08.07.2025 позивач нарахував відповідачу 1 355 156, 05 грн - пені та за період з 09.11.2022 по 08.07.2025 - 388 389, 90 грн - 3% річних і 1 159 312, 93 грн - інфляційних втрат.
Відповідно до частини четвертої ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Як встановлено апеляційним господарським судом у справі №909/1065/24 та підтверджується матеріалами справи, 09.11.2021 між ТОВ «Агрохімічна компанія Бастіон» та АТ «Укрспецтрансгаз» укладено договір №11/21 про надання послуг з міжнародного перевезення вантажів, відповідно до якого перевізник зобов`язався надавати послуги з перевезення вантажів, а замовник - приймати та оплачувати їх на умовах 100% попередньої оплати та подальшого остаточного розрахунку за фактично надані послуги на підставі актів наданих послуг; на виконання умов договору позивач перерахував відповідачу попередню оплату у загальному розмірі 28 452 149,76 грн, тоді як відповідач фактично надав послуги лише на суму 23 323 487,72 грн, у зв`язку з чим утворилася переплата (невикористаний аванс) у розмірі 5 128 662,04 грн. Після введення воєнного стану та припинення міжнародного сполучення з Республікою Білорусь позивач листом від 07.11.2022 повідомив відповідача про неможливість подальшого виконання договору та вимагав повернення невикористаної частини передоплати, при цьому відповідач фактично погодився з припиненням перевезень, підтвердивши, що з травня 2022 року перевезення не здійснювались. Суд дійшов висновку, що договір припинився у зв`язку з неможливістю його виконання відповідно до ст. 607 ЦК України, а тому у відповідача були відсутні правові підстави для подальшого утримання невикористаного авансу, у зв`язку з чим виник обов`язок повернути позивачу кошти, невиконання якого стало підставою для нарахування та стягнення 1 355 156,05 грн пені, 388 389,90 грн 3% річних та 1 159 312,93 грн інфляційних втрат як наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання.
Отже, з огляду на положення частини четвертої ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені постановою апеляційного господарського суду у справі №909/1065/24, яка набрала законної сили, є преюдиційними та не підлягають повторному доказуванню у даній справі, оскільки вони встановлені судовим рішенням за участю тих самих сторін та стосуються факту укладення і виконання договору №11/21, розміру здійсненої позивачем попередньої оплати, обсягу фактично наданих відповідачем послуг, утворення невикористаного авансу, припинення договору у зв`язку з неможливістю його виконання, а також виникнення у відповідача обов`язку повернути позивачу грошові кошти та наслідків прострочення виконання такого грошового зобов`язання. Таким чином, зазначені обставини є встановленими судом та не потребують повторного доказування у межах розгляду цієї справи.
За змістом частини третьої статті 11 та частини першої статті 13 ЦК України вбачається, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
Законодавець у частині першій статті 509 ЦК України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, зокрема, сплатити гроші, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
У силу положення статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.
У кредитора згідно з частиною другою статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення в оплаті основного боргу. 
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови).
Слід зазначити, що стаття 625 розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України та визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Приписи розділу І книги п`ятої ЦК України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, у тому числі як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої цього Кодексу).
При цьому у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
З огляду на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія положень частини другої статі 625 ЦК України.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. 
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19). 
Виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 910/12382/17).
За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). 
Тобто правовідношення, в якому у зв`язку із фактичним закінченням договірних зобов`язань у відповідача виникло зобов`язання повернути позивачу суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини другої статті 693 ЦК України, є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3 % річних на підставі частини другої статті 625 цього Кодексу.
Після припинення фактичного надання послуг та встановлення різниці між авансом і вартістю наданих послуг, у відповідача виник обов`язок повернути надмірно отримані кошти як утримувану суму у межах договірного зобов`язання та загальних засад виконання зобов`язань.
Таким чином, у відповідача перед позивачем виникло грошове зобов`язання з повернення попередньої оплати.
Згідно з частинами першою, другою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.
Тобто зазначеною нормою встановлено основне правило щодо можливості припинення зобов`язання лише на підставі договору або закону. При цьому припинення зобов`язання на вимогу однією зі сторін можливе, якщо такі дії вчинені відповідно до вимог закону або передбачені умовами договору.
Нормами статті 651 ЦК встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. 
У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782 ЦК України). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, необхідно кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків (див. постанови Верховного Суду від 08.09.2021 у справі № 727/898/19, від 24.05.2023 у справі № 756/420/17).
Договір як універсальний регулятор приватних відносин покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть регулювати, зокрема, вчинення між сторонами односторонніх правочинів, підстави для односторонньої відмови і коли ці правочини породжують відповідні правові наслідки щодо розірвання договору (аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22.02.2023 у справі № 465/5980/17).
Зазначена правова позиція щодо правової природи односторонньої відмови від договору неодноразово викладалася Верховним Судом, зокрема в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 916/1684/18, а також постановах Верховного Суду від 08.10.2019 у справі № 910/11397/18, від 26.02.2020 у справі № 910/4391/19, від 08.09.2021 у справі № 727/898/19, від 24.05.2023 № 756/420/17.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (частини перша, друга статті 202 ЦК України).
Правочин є найбільш поширеним юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки учасників цивільних правовідносин.
До односторонніх правочинів, зокрема, належить: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном, одностороння відмова від договору.
У постанові від 08.10.2020 у справі № 910/11397/18 Верховний Суд звернув увагу на те, що у разі коли законом або умовами договору передбачено право сторони на односторонню відмову від договору, сторони вільні у виборі конкретних підстав такої відмови в межах, встановлених нормами законодавства чи умовами договору, а обрану стороною підставу для односторонньої відмови від договору необхідно досліджувати під час розгляду справи судом. Так, у кожному випадку особа, яка бажає відмовитися від договору в односторонньому порядку на тій чи іншій підставі, має довести фактичну наявність визначених в обраній підставі обставин для такої односторонньої відмови. З огляду на викладене судам необхідно в кожному конкретному випадку виходити зі встановлених обставин справи, досліджувати підстави, які стали підґрунтям для односторонньої відмови від договору, та обґрунтованість таких підстав, зважаючи на встановлені обставини справи.
Як витікає з матеріалів справи, відповідач не спростовує як факту припинення виконання сторонами дій, передбачених договором №11/21 про надання послуг від 09.11.2021 року так і факту виникнення в нього обов`язку щодо повернення попередньої плати як надлишку коштів, сплачених замовником в розумінні положень договору.
На підставі наведеного висновку, надаючи оцінку змісту листів від 07.11.2022 та 09.11.2022, колегія суддів виходить з того, що матеріалами справи підтверджується, що сторонами за договором схвалено правочин про неможливість виконання договору.
Відтак, наявність зобов`язання повернути кошти попередньої оплаті у розмірі, погодженому сторонами визнається, внаслідок чого в цій частині є допустимим застосуванням правил звільнення від доказування, передбачених ст. 75 ГПК України.
Щодо початку перебігу строку виконання цього зобов`язання, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Згідно із частиною другою статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Норма вказаної статті регулює відносини, коли у боржника існує обов`язок, але строк його виконання не встановлений, тоді такий обов`язок боржник має виконати у семиденний строк від дня пред`явлення кредитором йому вимоги. Ця норма зазвичай застосовується у договірних відносинах, коли сторони в договорі встановлюють певний обов`язок, але не визначають строк його виконання. У такому випадку кредитор, направляючи вимогу боржнику, повідомляє про готовність прийняти виконання від боржника.
Насамперед варто звернути увагу на те, що під час розгляду справ у порядку господарського судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. При цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд також наголошує, що в ГПК України закріплені основні засади господарського судочинства, зокрема, у силу принципів рівності, змагальності та диспозитивності (статті 7, 13, 14 ГПК України) обов`язок із доведення обставин, на які посилається сторона, покладається на таку сторону.
Основні положення про докази та доказування, наведені у главі 5 ГПК України, передбачають, що докази мають бути досліджені й оцінені судом з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та вірогідності.
Належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 910/4055/18, від 16.04.2019 у справі № 925/2301/14.
Тобто з усіх наявних у справі доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження й обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню при вирішенні спору. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, у свою чергу, визначається предметом позову.
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить про те, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Одночасно статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 86 ГПК України, щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.
В частині доведення обставин початку перебігу строку виконання відповідачем зобов`язання щодо повернення коштів попередньої оплати, колегія суддів враховує, що на підтвердження того, що цей момент пов`язаний із датою направлення на його адресу листа за Вих №07/11/2022 від 07.11.2022 року свідчить низка обставин, яким колегія суддів надає такої оцінки.
Так, відповідачем не спростовується факт надсилання на його адресу та отримання зазначеного листа засобами електронної пошти. Додатково ці обставини підтверджуються роздруківками з електронного листування, на підставі яких можна встановити, що 07.11.2022 на адресу електронної пошти, передбачену договором відповідачем отримано електронного листа з темою: «Лист на повернення коштів», до якого, враховуючи зазначену тему, вірогідно, прикріплено лист від 07.11.2022. (а.с. 95-96)
Електронна адреса відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1, на яку надіслано листа, прямо визначена пунктом 2.10 договору №11/21 як офіційний канал обміну документами між сторонами, що виключає сумніви щодо допустимості використання електронної форми повідомлення.
Факт направлення листа підтверджується технічними даними електронного листування, а саме датою та часом відправлення (07.11.2022 о 15 год 25 хв), адресою отримувача, наявністю вкладення та подальшим пересиланням цього ж повідомлення, що додатково підтверджує його фактичне існування та відправлення.
При цьому, електронне листування між сторонами допускається відповідно до положень п.п. 2.9, 2.10 договору.
В цьому контексті, на думку колегії суддів, положення другого речення п. 2.9. договору не допускають іншого тлумачення, окрім того, що документи надіслані електронною поштою мають силі оригіналу з моменту їх отримання.
Положення п.2.9 договору щодо наслідків не надсилання оригіналу документу судом тлумачаться як такі, що не впливають на наведений статус отриманого документу як оригіналу, оскільки передбачають тільки відповідальність за шкоду та збитки, про наявність яких в цій справі відповідачем не заявлено.
Водночас про подальше надсилання листа від 07.11.2022 року свідчить копія фіскального чеку (а.с. 6).
У контексті оцінки таких доказів колегія суддів апеляційної інстанції виходить із наступного.
17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 №132-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України, зокрема змінено назву статті 79 ГПК України з «Достатність доказів» на «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції, чим фактично запроваджено у господарському процесі стандарт доказування «вірогідності доказів».
Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від підходу «достатності доказів», передбачає необхідність зіставлення судом доказів, поданих сторонами, та оцінку того, чи є одна сукупність доказів більш переконливою та імовірною порівняно з іншою.
Таким чином, у сучасному господарському процесі вирішальним є не формальна наявність окремих видів доказів, а їх сукупна переконливість, узгодженість та здатність переважити доводи протилежної сторони.
Відповідно до статті 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, подані на її підтвердження, є більш вірогідними, ніж докази, подані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення зазначеної норми свідчить, що суд зобов`язаний оцінювати докази не формально, а через призму їх імовірності, тобто з`ясування того, чи є встановлені факти такими, що скоріше мали місце, ніж не мали.
Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у своїй усталеній практиці неодноразово наголошував, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи, однак не звільняє сторону від обов`язку доведення своїх тверджень. При цьому обставина вважається доведеною за умови переваги більш вагомих доказів, коли висновок про її існування є більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний підхід застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.
Зазначений підхід узгоджується також із практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «J.K. AND OTHERS v. SWEDEN» від 23.08.2016, де наголошено, що у цивільних спорах застосовується стандарт «балансу вірогідностей», а суд повинен визначити, чи є вимога сторони більш імовірною на підставі поданих доказів.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та безпосередньому дослідженні. Жоден доказ не має наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо та їх взаємозв`язок у сукупності, мотивуючи прийняття або відхилення кожного з них (стаття 86 ГПК України).
Надавши оцінку цим доказам з урахуванням наведених вище стандартів доказування, суд констатує, що сукупність доказів, поданих позивачем на підтвердження обставин в частині початку перебігу строку виконання відповідачем зобов`язання щодо повернення коштів попередньої оплати на думку суду свідчить про те, що обставини, які зазначаються позивачем, є більш вірогідними ніж обставини неотримання листа від 07.11.2022, про які свідчить доказ, поданий відповідачем, а саме Журнал вхідної кореспонденції, який створений ним одноосібно.
Додатково, суд апеляційної інстанції вважає наявними всі підстави погодитися з висновком суду першої інстанції в частині підтвердження цих обставин рішенням суду, зокрема, обставинами, встановленими в постанові Західного апеляційного господарського суду від 10.06.2025 у справі 909/1065/24, в якій брали участь ті самі сторони.
Відповідно до ч. 4 статті 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, у господарській, цивільній або адміністративній справі, не підлягають повторному доказуванню при розгляді іншої справи, якщо у ній беруть участь ті самі сторони або особа, стосовно якої такі обставини встановлені, за відсутності передбачених законом виключень.
Зміст наведеної норми спрямований на забезпечення принципу правової визначеності, процесуальної економії та недопущення повторного дослідження вже встановлених судом фактів, які набули обов`язкової сили.
Так, судами у справі №909/1065/24 встановлено, що 07.11.2022 позивач скерував відповідачу лист №07/11/2022, яким повідомив, що введення в Україні воєнного стану з 24.02.2022 унеможливило на невизначений строк продовження правовідносин позивача з суб`єктом господарювання, розташованим на території Республіки Білорусь. На підставі Розпорядження КМУ від 26.02.2022 №188-р тимчасово закрито пункти пропуску через державний кордон, в тому числі з Республікою Білорусь. Відтак, просив повернути невикористану частину передоплати за Договором у розмірі 5 128 662,04 грн. 09.11.2022 відповідач направив позивачу лист №2750/107, в якому зазначив, що перевезення вантажу не здійснюється з травня 2022 року, а відповідно до п. 3.4.11. Договору при припиненні надання послуг замовник повинен відправити порожні вагони згідно з транспортною інструкцією перевізника. Відтак, просив відправити вагони на станцію приписки Долина Львівської залізниці.Отже, позивачем заявлено про неможливість подальшого виконання Договору з незалежних від нього причин, з чим погодився відповідач, направивши транспортну інструкцію про повернення вагонів.
Отже, встановлена раніше судом обставина щодо направлення та отримання листа від 07.11.2022 є преюдиційною у розумінні ч. 4 статті 75 ГПК України та не підлягає повторному доказуванню у межах даної справи.
Таким чином, висновок господарського суду Івано-Франківської області в цій частині є обґрунтованим, розрахунок розміру належних до стягнення сум 3% річних та інфляційних втрат відповідає положенням ч. 2 ст. 530 ЦК України та перевірений судом апеляційної інстанції.
Перевіривши здійснений судом першої інстанції розрахунок, апеляційний суд погоджується з його висновками щодо визначення періоду прострочення з 15.11.2022 по 07.07.2025 та розміру 3% річних у сумі 385 439,40 грн., що відповідає положенням ч. 2 ст. 530 ЦК України. Водночас визначений судом розмір інфляційних втрат перевищує заявлений позивачем, однак з урахуванням меж позовних вимог обґрунтовано присуджено до стягнення 1 159 312,93 грн.
Доводи апелянта щодо необхідності застосування іншого розрахунку ґрунтуються на помилковому визначенні початку перебігу прострочення, а відтак не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.
Щодо вимог про стягнення пені, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в їх задоволенні, оскільки заявлений позивачем період її нарахування не відповідає вимогам частини 6 статті 232 Господарського кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), що передбачає нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
З урахуванням наведеного, висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального права.
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України від 28.10.2010 року №4241/03 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.
Відповідно до ч. 23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 року у справі Проніна проти України за заявою №63566/00 суд нагадує, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.
Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
З урахуванням наведеного та зважаючи на встановлені у справі обставини, суд апеляційної інстанції зазначає, що розглянуті доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що оскаржуване судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального права, судом не було з`ясовано обставин, що мають значення для справи або судом визнано встановленими обставини, що мають значення для справи, які не доведено належними доказами. Решта доводів апеляційної скарги законних висновків суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене вище, рішення суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.
Судові витрати.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням наведеного, судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на скаржника.
Керуючись ст. ст. 74, 129, 269, 270, 275 , 276, 281- 284 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 10.02.2026 у справі №909/1015/25 залишити без змін, апеляційну скаргу Апеляційного товариства «Укрспецтрансгаз» - без задоволення.

Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.
Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку.

Повний текст постанови складено і підписано 07.05.2026.

Головуючий суддя В.О. Ржепецький

Судді Р.В. Міліціанов 

С.В. Іванчук