ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 639/5076/25 Головуючий суддя І інстанції Борисенко О. О.
Провадження № 22-ц/818/819/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: інших видів кредиту
П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2026 року м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді Яцини В.Б.
суддів колегії: Пилипчук Н.П., Мальованого Ю.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» на заочне рішення Новобаварського районного суду м. Харкова від 14 серпня 2025 року у справі №639/5076/25 за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
В С Т А Н О В И В :
У липні 2025 року Акціонерне товариство «Сенс Банк» (далі - АТ «Сенс Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 13.07.2021 у розмірі 81836,20 грн та судового збору у розмірі 2422,40 грн, а також витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7024,14 грн.
Позовна заява мотивована тим, що 13.07.2021 відповідачка через інтернет-сервіс «My Alfa-bank» звернулася до АТ «Альфа-Банк» із пропозицією щодо укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», розміщеного на сайті банку.
Як зазначено у позовній заяві, позичальниця підписала довідку про систему гарантування вкладів фізичних осіб та паспорт споживчого кредиту шляхом використання електронного цифрового підпису у вигляді одноразового ідентифікатора «0219», надісланого їй 13.07.2021 на номер телефону НОМЕР_1 , та підтвердила отримання й ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, виходячи з обраних умов кредитування тощо. Банк прийняв пропозицію відповідачки. Отже, 13.07.2021 між банком та відповідачкою укладено угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», із такими умовами: тип кредитування - кредитування рахунку та встановлення відновлювальної кредитної лінії; найменування продукту - «Red»; мета кредиту - для особистих потреб; опис послуги - надання банком послуг з обслуговування кредитної картки, а також надання кредиту у вигляді відновлювальної кредитної лінії, протягом строку дії якої після повернення наданого кредиту або його частини банк здійснює подальше кредитування в межах її ліміту шляхом надання траншів. Для можливості встановлення відновлювальної кредитної лінії та надання кредиту банк на підставі поданих позичальницею документів та цієї угоди відкриває поточний рахунок, операції за яким можуть здійснюватися з використанням електронних платіжних засобів; ліміт кредитної лінії - 200 000,00 грн; сума встановленої кредитної лінії на дату укладення договору - 39 000,00 грн; процентна ставка - 37,00 % річних для торгових операцій та/або операцій зняття готівки; тип процентної ставки - фіксована; тип картки - MasterCard Debit World; порядок повернення кредиту - щомісячно, не менше ніж сума обов`язкового мінімального платежу 5 % від суми заборгованості, мінімум 50 грн. 
Банк виконав у повному обсязі, відповідно до угоди, взяті на себе зобов`язання, випустивши кредитну картку та надавши відповідачці у розпорядження кредитні кошти. Відповідачка активувала кредитну картку та активно користувалася кредитними коштами.
Позивач вказав, що взяті на себе зобов`язання відповідачка належним чином не виконала, що призвело до виникнення заборгованості у розмірі 81836,20 грн, з яких: 51931,06 грн - прострочене тіло кредиту; 29905,14 грн - відсотки за користування кредитом.
12.08.2022 загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк». Запис про зміну найменування позивача внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 30.11.2022.
У зв`язку з викладеним позивач вимушений був звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів.
Заочним рішенням Новобаварського районного суду м. Харкова від 14 серпня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» заборгованість за кредитним договором від 13.07.2021 станом на 13.04.2025 у розмірі 24809,39 грн.
Відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості у розмірі 57026,81 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» судовий збір у розмірі 734,47 грн.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник АТ «Сенс Банк» Цимбал В.І. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції на підставі ч.1 ст.376 ЦПК України та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі, а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі представник позивача зазначає, що предметом цієї апеляційної скарги є оскарження відмови в частині стягнення заборгованості у розмірі 57026,81 грн.
Зазначає, що відповідно до змісту кредитного договору та довідки про ідентифікацію між сторонами шляхом підписання позичальницею електронним підписом одноразовим ідентифікатором укладено кредитний договір - Угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, за яким 13.07.2021 відкрито кредитну лінію з лімітом 39 000,00 грн.
Посилається на виписку по рахунку за період з 13.07.2021 по 13.04.2025, яка підтверджує активне користування кредитними коштами та здійснення операцій за карткою.
Наголошує, що відповідачка була обізнана з умовами кредитування, активувала кредитну картку та свідомо користувалася кредитними коштами.
Також вказує, що станом на 13.04.2025 утворилася заборгованість у розмірі 81836,20 грн, з яких 51931,06 грн - прострочене тіло кредиту, 29905,14 грн - відсотки за користування кредитом.
Зазначає, що найменування банку змінено з АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк», що підтверджується даними ЄДР, а також офіційною інформацією банку.
Щодо умов договору вказує, що вони визначені Угодою та Договором про комплексне банківське обслуговування, який є її невід`ємною частиною та розміщений у відкритому доступі на сайті банку.
Наголошує, що договір містить детальне регулювання порядку нарахування відсотків, комісій, овердрафту, обов`язкового мінімального платежу та відповідальності сторін, з якими позичальниця погодилась під час укладення договору.
Також вказує, що відповідно до умов договору передбачено механізми формування та погашення заборгованості, а всі нарахування здійснені згідно з погодженими умовами.
Зазначає, що банк належним чином виконав свої зобов`язання, надавши кредитні кошти, тоді як відповідачка їх використовувала, але зобов`язання щодо повернення не виконала.
Наголошує, що договір є правомірним відповідно до статті 204 ЦК України, а доказів його недійсності або спростування умов відповідачкою не надано.
Також вказує, що заборгованість у повному обсязі підтверджується виписками та розрахунком, а її нарахування відповідає умовам договору та чинному законодавству.
З огляду на викладене зазначає, що висновки суду першої інстанції про часткову необґрунтованість заборгованості є помилковими, оскільки не враховано умови договору та надані докази.
Щодо судових витрат апелянт зазначає, що за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 1026,48 грн, розрахований відповідно до Закону України «Про судовий збір», який просить покласти на відповідачку у разі задоволення апеляційної скарги.
За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є вимоги про стягнення боргу в сумі меншій ніж тридцять розмірів прожиткового мінімуму. За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Колегія суддів, відповідно до ст.ст.367, 368 ЦПК України дослідила матеріали справи, перевірила доводи апеляційної скарги, та вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а заочне рішення суду - без змін.
Відповідно до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам заочне рішення суду відповідає.
Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив із того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами укладення кредитного договору №631720896 від 13.07.2021 та погодження між сторонами його істотних умов. Зокрема, суд зазначив, що матеріали справи не містять підписаної відповідачкою оферти, яка підтверджує пропозицію укладення договору та узгодження його умов.
Суд встановив, що надані акцепт, паспорт споживчого кредиту, виписка по рахунку та розрахунок заборгованості не підтверджують належного укладення договору та погодження істотних умов кредитування. При цьому паспорт споживчого кредиту не є доказом укладення договору, а має лише інформаційний характер.
Крім того, суд дійшов висновку, що сам по собі розрахунок заборгованості не є достатнім доказом ні наявності, ні розміру боргу за відсутності підтверджених умов кредитування.
Також суд вказав, що банківська виписка підтверджує лише рух коштів за рахунком, однак не доводить правомірність нарахування відсотків, овердрафту та комісій, а також не підтверджує погодження відповідних умов між сторонами.
Окрім цього, суд зазначив, що позивачем не доведено погодження істотних умов щодо відсотків за кредит, овердрафту, простроченого овердрафту та комісій за обслуговування й розстрочку, у зв`язку з чим їх нарахування є необґрунтованим.
За таких обставин суд дійшов висновку про часткове задоволення позову шляхом стягнення лише фактично отриманих і неповернутих коштів у розмірі 24809,39 грн як різниці між отриманими та внесеними коштами.
В іншій частині позовних вимог суд відмовив у зв`язку з їх недоведеністю.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду. Такі висновки суду є законними та обґрунтованими, відповідають встановленим у справі обставинам та доводами скарги не спростовані.
Судом встановлено, що на підтвердження укладення кредитного договору від 13.07.2021 позивач долучив: довідку про систему гарантування вкладів фізичних осіб, яка містить роз`яснення про порядок здійснення Фондом гарантування вкладів фізичних осіб захисту прав та охоронюваних законом інтересів вкладників та не містить підпису позичальниці (а.с.9), паспорт споживчого кредиту, що підписаний відповідачкою 13.07.2021 електронним підписом одноразовим ідентифікатором «0219», який містить інформацію та контактні дані кредитодавця, основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача, інформацію щодо орієнтовної реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача, про порядок повернення кредиту тощо (а.с.10-11), та акцепт пропозиції на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, який не містить дати та номера (а.с.12-13).
Також позивач надав довідку про ідентифікацію, в якій зазначено, що клієнт ОСОБА_1 ідентифікована АТ «Альфа-Банк» (правонаступником якого є АТ «Сенс Банк») відповідно до приписів Закону України «Про електронну комерцію» та Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». Підписання Угоди №631720896 про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, яка є невід`ємною частиною Договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», позичальницею здійснено аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора (комбінація цифр у вигляді SMS-коду, надісланого на телефон): текст повідомлення «Shanovniy Kliente! Kod pidtverdzennia zgody na oformlennia kartky 0219», дата відправки 13.07.2021, номер телефону, на який було відправлено повідомлення - НОМЕР_1 (а.с.14).
З виписки з рахунку приватного клієнта одержувача ОСОБА_1 за період з 13.07.2021 по 13.04.2025, що містить інформацію про рух коштів, суд вбачає, що 13.07.2021 банк встановив кредитний ліміт у розмірі 39 000,00 грн, який неодноразово змінювався; відповідачка користувалася коштами на рахунку (розраховувалася в терміналах, знімала готівку, отримувала перекази); та протягом усього періоду банк нараховував і списував з рахунку відсотки за кредит, відсотки за овердрафт, відсотки за прострочений овердрафт, за обслуговування основної картки, комісію за розстрочку, а також формував заборгованість, зокрема: по тілу кредиту - 51931,06 грн, по відсотках - 29905,14 грн (а.с.15-20).
Відповідно до складеного позивачем розрахунку, борг відповідачки за кредитним договором №631720896 від 13.07.2021 станом на 13.04.2025 становить 81 836,20 грн, з яких: по тілу кредиту - 51 931,06 грн, по відсотках - 29 905,14 грн. За цей період з рахунку знято коштів - 33 349,39 грн, внесено коштів на рахунок - 8 540,00 грн (а.с.8).
На адресу ОСОБА_1 АТ «Сенс Банк» 26.04.2025 надіслав досудову вимогу щодо виконання договірних зобов`язань, в якій вказано про необхідність сплатити заборгованість за кредитним договором №631720896 від 13.07.2011, яка станом на 21.04.2025 складає 82199,64 грн (а.с.21-25).
За правилом частини першої статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. 
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. 
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом ; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася ; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі ; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами ; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі статтею 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.
Особливості укладення кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з п.6 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах (частина четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа (частина дванадцята статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження його згоди з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.
Особливість укладення договору в електронній формі полягає в тому, що без отримання повідомлення електронною поштою чи SMS-повідомлення, без входу до особистого кабінету на вебсайті банку за допомогою логіна та пароля або без обміну електронними документами (офертою та акцептом) укладення такого договору між позичальником і кредитором є неможливим.
Відповідно до принципу змагальності, саме позивач має довести, що зазначені події (обставини) дійсно мали місце у відповідній послідовності та порядку, як це зазначено ним у позовній заяві. Лише після доведення факту укладення договору у відповідача виникає обов`язок спростування цих обставин.
Так, відповідно до ст.100 ЦПК України, електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).
Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.
Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.
Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.
Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України).
Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив із того, що позивач, усупереч покладеному на нього процесуальному обов`язку доказування, не довів належними та допустимими доказами факту укладення кредитного договору №631720896 від 13.07.2021 у порядку та формі, передбачених законом, а також погодження сторонами його істотних умов.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині, оскільки на підтвердження факту укладення зазначеного договору та наявності заборгованості за ним позивач надав, зокрема: акцепт пропозиції на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, підписаний від імені АТ «Альфа-Банк» простим електронним підписом; складений позивачем розрахунок заборгованості; виписку по рахунку.
Водночас матеріали справи не містять підписаної відповідачкою оферти (пропозиції) про укладення договору, яка повинна містити його істотні умови та підтверджувати намір особи, що її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (акцепту).
Доводи апеляційної скарги про укладення договору в електронній формі шляхом обміну офертою та акцептом є необґрунтованими, оскільки позивач не надав суду належних доказів існування оферти, направленої відповідачці, та її акцепту останньою.
Посилання позивача на довідку про ідентифікацію як доказ підписання договору аналогом електронного підпису у формі одноразового ідентифікатора також є безпідставним, оскільки така довідка не є належним і допустимим електронним доказом або його паперовою копією в розумінні статті 100 ЦПК України. Зазначена довідка є одностороннім внутрішнім документом позивача, не погоджувалася відповідачкою, не містить відомостей, які б достовірно підтверджували факт вчинення нею правочину, та не відповідає вимогам процесуального закону щодо належності й допустимості доказів.
Наданий позивачем паспорт споживчого кредиту, підписаний відповідачкою електронним підписом 13.07.2021, також не може бути належним підтвердженням погодження сторонами істотних умов кредитного договору. Сам по собі факт ознайомлення споживача з паспортом споживчого кредиту та його підписання не свідчить про укладення договору про споживчий кредит та дотримання встановленої законом форми такого договору, оскільки паспорт споживчого кредиту не фіксує взаємного волевиявлення сторін щодо укладення договору та не містить погодженого сторонами змісту договірних зобов`язань.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеною у постанові від 23.05.2022 у справі №393/126/20 (провадження №61-14545сво20).
Крім того, із змісту паспорта споживчого кредиту вбачається, що наведена в ньому інформація зберігає чинність лише до 12.08.2021. При цьому в документі зазначено, що розрахунок реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача має виключно репрезентативний характер, ґрунтується на обраних споживачем умовах кредитування та здійснений за припущення, що договір про споживчий кредит буде укладений і залишатиметься чинним протягом погодженого сторонами строку.
За таких обставин відсутні підстави вважати, що викладені у зазначених документах умови кредитування були належним чином погоджені саме з відповідачкою та стали складовою укладеного між сторонами кредитного договору.
Отже, суд доходить висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами факту укладення між АТ «Альфа-Банк» та відповідачкою кредитного договору №631720896 від 13.07.2021. Матеріали справи не містять оферти про укладення договору, яка б підтверджувала звернення відповідачки до позивача з наміром укласти кредитний договір та містила погоджені сторонами його істотні умови.
Сам по собі розрахунок заборгованості, складений позивачем в односторонньому порядку, за відсутності належних доказів укладення кредитного договору та погодження його істотних умов не є належним і достатнім доказом виникнення грошового зобов`язання, а також не підтверджує ні наявність, ні розмір заявленої до стягнення заборгованості та її складових.
Разом із тим наведені обставини самі по собі не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову в повному обсязі, оскільки вони свідчать лише про недоведеність позивачем факту укладення кредитного договору на заявлених ним умовах, однак не виключають необхідності надання судом правової оцінки іншим заявленим вимогам та наявним у справі доказам з урахуванням характеру спірних правовідносин.
Так, окрім зазначених вище документів, АТ «Сенс Банк» разом із позовною заявою надало виписку по особовому рахунку ОСОБА_1 за період з 13.07.2021 по 13.04.2025, сформовану представником банку 13 квітня 2025 року.
Зі вказаної виписки вбачається, що 13.07.2021 банк встановив кредитний ліміт у розмірі 39000,00 грн, який неодноразово змінювався; відповідачка користувалася коштами на рахунку (розраховувалася в терміналах, знімала готівку, отримувала перекази); та протягом усього періоду банк нараховував і списував з рахунку відсотки за кредит, відсотки за овердрафт, відсотки за прострочений овердрафт, за обслуговування основної картки, комісію за розстрочку, а також формував заборгованість, зокрема: по тілу кредиту - 51931,06 грн, по відсотках - 29905,14 грн.
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно зі вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Відповідно до пунктів 62, 63 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75, виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта, якщо вона містить такі реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування клієнта/банку, прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) фізичної особи; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру за кожною операцією, відображеній у виписці з рахунку клієнта; 5) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у складанні виписки з рахунку клієнта/печатку банку.
У постановах Верховного Суду від 12 червня 2020 року у справі №169/506/17, від 24 червня 2021 року у справі №686/19271/19 зроблено висновки, що факт отримання та повернення грошових коштів доводять банківські виписки про зарахування чи повернення грошей із поточного рахунку, а також прибуткові та видаткові касові ордери у разі внесення (виплати) грошей до (з) каси товариства.
Отже, належними та допустимими доказами внесення/повернення особою коштів у готівковій формі можуть бути прибуткові та видаткові касові ордери, а у випадку внесення/повернення коштів у безготівковій формі таким доказом може бути відповідна банківська виписка.
Таким чином, банківська виписка по особовому рахунку є належним і допустимим доказом отримання відповідачкою кредитних коштів, їх розміру, а також здійснення нею платежів у рахунок погашення заборгованості.
Дослідивши надану позивачем виписку по особовому рахунку, апеляційний суд дійшов висновку, що вона відповідає вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та пункту 63 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75. Така виписка підтверджує факт зарахування та списання коштів за рахунком клієнта, а відтак є належним і допустимим доказом у цій справі.
У виписці зазначено, що вона складена представником АТ «Сенс Банк» - фахівцем Таракановою Д.О., тобто особу, яка брала участь у складанні виписки, можливо ідентифікувати.
Відтак зазначена виписка є належним доказом на підтвердження факту зняття ОСОБА_1 коштів у розмірі 33349,39 грн та внесення нею коштів на рахунок у розмірі 8540,00 грн за кредитним договором №631720896 від 13.07.2021. Крім того, зазначена виписка узгоджується з наданим позивачем розрахунком заборгованості.
Враховуючи, що з рахунку було знято кошти у розмірі 33349,39 грн, а на рахунок внесено 8540,00 грн, а також те, що позивач не довів погодження сторонами таких істотних умов договору, як сплата процентів за кредит, процентів за овердрафт, процентів за прострочений овердрафт, процентів за прострочений несанкціонований овердрафт, а також комісії за обслуговування основної картки та комісії за розстрочку, колегія суддів дійшла висновку про неправомірність нарахування банком відповідачці зазначених процентів і комісій.
Оскільки фактично отримані та використані відповідачкою кредитні кошти на час звернення банку до суду не були повернуті, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги в частині стягнення залишку неповернутих кредитних коштів у розмірі 24809,39 грн (33349,39 грн - 8540,00 грн).
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка не спростувала надані позивачем докази, колегія суддів відхиляє.
Відповідно до принципу змагальності та положень статей 12, 81 ЦПК України саме на позивача покладається обов`язок довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог. Лише після належного виконання позивачем цього процесуального обов`язку в іншої сторони виникає процесуальний обов`язок щодо спростування наведених ним доводів та доказів.
Оскільки в цій справі позивач не довів належними та допустимими доказами погодження сторонами істотних умов кредитного договору щодо сплати процентів і комісій, а також правомірності їх нарахування, відсутність з боку відповідачки доказів на спростування цих обставин сама по собі не може свідчити про обґрунтованість заявлених позовних вимог. Тому відповідні доводи апеляційної скарги є безпідставними.
Таким чином, суд першої інстанції правильно визначив правову природу спірних правовідносин, належним чином встановив характер спірних правовідносин і норми матеріального права, що підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку відповідно до вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи та, як наслідок, ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України. Підстави для його скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, відсутні.
Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та вимогах закону, не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не дають підстав для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення.
Отже, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують, то відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.
Так як апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судового збору, сплаченого у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» залишити без задоволення.
Заочне рішення Новобаварського районного суду м.Харкова від 14 серпня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 07 липня 2026 року.

Головуючий - 
В.Б. Яцина
Судді - 
Н.П. Пилипчук

Ю.М. Мальований.