Справа № 127/13626/26
Провадження № 2/127/3863/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2026 року	місто Вінниця	

Вінницький міський суд Вінницької області
в складі: головуючого судді Сичука М.М.,
за участі секретаря судового засідання Коровай А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК АЙКОН ДЕБТ КОЛЛЕКШН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК АЙКОН ДЕБТ КОЛЛЕКШН» звернулося до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 03 липня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Верона» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 1921541 про надання коштів на умовах споживчого кредиту.
Позивач зазначає, що вказаний кредитний договір був укладений в електронній формі відповідно до вимог чинного законодавства України шляхом використання інформаційно-телекомунікаційної системи кредитодавця. Для укладення договору відповідач пройшов процедуру реєстрації на вебресурсі кредитодавця, подав відповідну заявку на отримання кредитних коштів, ознайомився з умовами кредитування, правилами надання фінансових послуг, паспортом споживчого кредиту та іншими документами, після чого підтвердив свою згоду на укладення договору шляхом використання одноразового ідентифікатора, який був надісланий на номер мобільного телефону відповідача та використаний ним як електронний підпис.
За твердженням позивача, підписанням кредитного договору відповідач підтвердив факт ознайомлення з його умовами, погодження з усіма істотними умовами договору, а також прийняття на себе обов`язку щодо належного та своєчасного виконання взятих кредитних зобов`язань.
Згідно з умовами кредитного договору № 1921541 від 03.07.2021 року первісний кредитор надав відповідачу фінансовий кредит на умовах строковості, платності та зворотності у сумі 3200,00 грн.
Відповідно до умов договору дата надання кредиту визначена 03 липня 2021 року, строк користування кредитними коштами становив 29 календарних днів, валютою кредиту була національна валюта України — гривня, а процентна ставка за користування кредитом складала 1,9 відсотка на добу від суми заборгованості.
Позивач зазначає, що кредитні кошти були фактично надані відповідачу у безготівковій формі шляхом перерахування на платіжну картку, реквізити якої були зазначені відповідачем під час оформлення кредиту.
На підтвердження факту видачі кредитних коштів позивачем надано інформаційну довідку, відповідно до якої 03 липня 2021 року на банківську картку відповідача № НОМЕР_1 було перераховано кредитні кошти у сумі 3200,00 грн.
Позивач вказує, що після отримання кредитних коштів відповідач прийняті на себе договірні зобов`язання належним чином не виконав, кредит у встановлений договором строк не повернув, проценти за користування кредитом у повному обсязі не сплатив, унаслідок чого утворилась прострочена заборгованість.
Також позивач зазначає, що 01 грудня 2023 року між ТОВ «ФК «Верона» та ТОВ «ФК АЙКОН ДЕБТ КОЛЛЕКШН» був укладений договір відступлення права вимоги № 1-01/12/2023, відповідно до умов якого первісний кредитор передав, а ТОВ «ФК АЙКОН ДЕБТ КОЛЛЕКШН» набуло права вимоги до боржників, визначених у реєстрі боржників, що є невід`ємною частиною зазначеного договору.
Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору відступлення права вимоги № 1-01/12/2023 від 01 грудня 2023 року до позивача перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 1921541 від 03 липня 2021 року.
На думку позивача, внаслідок укладення зазначеного договору відступлення права вимоги до ТОВ «ФК АЙКОН ДЕБТ КОЛЛЕКШН» перейшли усі права первісного кредитора в обсязі та на умовах, які існували на момент переходу таких прав, у тому числі право вимагати від відповідача повернення суми основного боргу та сплати процентів за користування кредитом.
Позивач зазначає, що після набуття права вимоги відповідач не вжив жодних заходів для належного виконання своїх зобов`язань, не здійснив погашення заборгованості ані перед первісним кредитором, ані перед новим кредитором, у зв`язку із чим сума заборгованості продовжує залишатися непогашеною.
Згідно з наданою позивачем випискою з особового рахунку за кредитним договором № 1921541 станом на 20 лютого 2026 року загальний розмір заборгованості відповідача становить 11 444 грн 20 коп., яка складається з 3200 грн 00 коп. — простроченої заборгованості за тілом кредиту; 8244 грн 20 коп. — простроченої заборгованості за нарахованими процентами за користування кредитом. 
Посилаючись на те, що відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, отримані кредитні кошти не повернув, а нараховані проценти не сплатив, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № 1921541 від 03 липня 2021 року в загальному розмірі 11 444 грн 20 коп., з яких 3200 грн 00 коп. становить заборгованість за тілом кредиту та 8244 грн 20 коп. — заборгованість за процентами.
Крім того, позивач просить стягнути з відповідача понесені судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 2662 грн 40 коп., сплачений при зверненні до суду з даним позовом, а також витрати на професійну правничу допомогу.
На обґрунтування вимог про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу позивач посилається на договір про надання правової допомоги від 09 липня 2025 року, додаткову угоду від 20 січня 2026 року, а також наданий попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, відповідно до якого загальна сума витрат на професійну правничу допомогу складає 13 000 грн 00 коп. та включає витрати на проведення консультацій, аналіз правової позиції, підготовку позовної заяви, формування доказової бази, моніторинг судової практики, підготовку процесуальних документів та супровід справи.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13.05.2026 року відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін, з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив.
Відповідач скористалася своїм правом на подачу відзиву на позовну заяву про стягнення заборгованості за кредитними договорами.
У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_1 позовні вимоги ТОВ «ФК АЙКОН ДЕБТ КОЛЛЕКШН» не визнав та просив відмовити у їх задоволенні в повному обсязі.
На обґрунтування своїх заперечень відповідач зазначив, що 14 квітня 2026 року ним було отримано поштове відправлення від позивача з копією позовної заяви та доданими до неї документами. Разом із тим, на його думку, до надісланого пакету документів не було долучено належних доказів фактичного перерахування кредитних коштів, доказів їх отримання відповідачем, а також документів, які б підтверджували перехід права вимоги від первісного кредитора до позивача. Крім того, відповідач вказав, що копія кредитного договору була надіслана у нечитабельному вигляді, що, на його переконання, унеможливлює встановлення змісту та істотних умов такого договору.
Відповідач зазначив, що ухвалу про відкриття провадження у справі отримав 19 травня 2026 року через мобільний додаток «Дія», після чого звернувся до суду із заявою про ознайомлення з матеріалами справи. При цьому вказував, що позовна заява була подана через систему «Електронний суд», а тому він був позбавлений можливості ознайомитися з електронними документами, долученими позивачем до матеріалів справи, та фактично був змушений готувати відзив лише на підставі документів, отриманих поштовим зв`язком.
Заперечуючи проти позову по суті, відповідач послався на недоведеність факту укладення кредитного договору та отримання ним кредитних коштів. Зазначив, що не визнає факту підписання кредитного договору електронним підписом та вважає, що самі по собі паперові копії документів із зазначенням про використання електронного підпису не можуть свідчити про належне укладення правочину. На думку відповідача, позивач повинен надати оригінали електронних документів з усіма електронними реквізитами та даними, які дозволяють перевірити факт накладення електронного підпису, використання одноразового ідентифікатора, а також належність такого підпису саме відповідачу.
У зв`язку з цим відповідач просив суд витребувати у позивача оригінали електронних доказів, поданих через систему «Електронний суд», посилаючись на положення статті 95 ЦПК України та правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 04 лютого 2026 року у справі № 758/14925/23. Вказував, що лише дослідження оригіналів електронних документів дасть можливість перевірити їх достовірність, цілісність та незмінність, а також встановити факт укладення електронного договору.
Крім того, відповідач стверджував, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів фактичного перерахування кредитних коштів на його користь. На його переконання, надані позивачем розрахунки заборгованості та внутрішні документи кредитора не можуть вважатися доказами отримання ним кредитних коштів. Вказував на відсутність банківських виписок, які б підтверджували зарахування на його рахунок кредитних коштів у сумі 3200,00 грн, а також на неможливість встановити належність зазначеного в матеріалах справи платіжного засобу саме відповідачу.
Також відповідач заперечував правильність та обґрунтованість розрахунку заборгованості, наданого позивачем. Зазначав, що розрахунок є односторонньо складеним документом та не підтверджений первинними бухгалтерськими документами. На думку відповідача, виходячи із суми кредиту 3200,00 грн, строку кредитування 29 днів та процентної ставки 1,9 % на добу, загальна сума заборгованості могла становити лише 4963,20 грн, з яких 3200,00 грн – тіло кредиту та 1763,20 грн – проценти за користування кредитом. У зв`язку із цим відповідач вважав безпідставним нарахування позивачем відсотків у значно більшому розмірі та зазначав про відсутність зрозумілого й обґрунтованого розрахунку заявленої до стягнення суми 11444,20 грн.
Окремо відповідач заперечував факт належного підтвердження переходу права вимоги до позивача. Зазначав, що до надісланих йому документів не було долучено договору відступлення права вимоги та доказів реальності здійснення такого правочину, а тому, на його думку, позивач не довів наявності у нього статусу належного кредитора у спірних правовідносинах.
Також відповідач заявив про сплив строку позовної давності. Вказував, що строк виконання зобов`язань за кредитним договором закінчився 01 серпня 2021 року, а тому трирічний строк позовної давності, передбачений статтею 257 ЦК України, сплив 01 серпня 2024 року. Оскільки позов подано лише у 2026 році, відповідач просив застосувати наслідки спливу позовної давності відповідно до статті 267 ЦК України та відмовити у задоволенні позову.
Крім того, відповідач висловив заперечення щодо заявлених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу. Посилаючись на положення статей 133, 137, 141 ЦПК України, практику Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, відповідач зазначив, що заявлений до відшкодування розмір витрат на правничу допомогу є явно завищеним, неспівмірним зі складністю справи та ціною позову, а тому не відповідає критеріям розумності, необхідності та пропорційності.
Узагальнюючи свої заперечення, відповідач зазначив, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт укладення кредитного договору, факт отримання відповідачем кредитних коштів, розмір заборгованості та факт переходу права вимоги до позивача. Також відповідач наполягав на застосуванні наслідків спливу позовної давності та просив суд у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК АЙКОН ДЕБТ КОЛЛЕКШН» відмовити в повному обсязі.
Представник позивача Пархомчук Сергій Валерійович подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, наполягав на їх задоволенні та не заперечував проти ухвалення заочного рішення у випадках, передбачених цивільним процесуальним законодавством.
Відповідач ОСОБА_1 також подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив здійснити розгляд справи на підставі наявних у матеріалах справи доказів, поданий ним відзив підтримав у повному обсязі та просив відмовити у задоволенні позову.
Враховуючи подані учасниками справи заяви, суд розглянув справу за їх відсутності на підставі наявних у справі матеріалів у порядку, передбаченому ЦПК України.
Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Враховуючи вищевикладене та положення ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення, а датою ухвалення такого рішення є дата складення повного тексту судового рішення.
Аналогічний підхід щодо застосування зазначених норм процесуального права викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11, в якій зроблено висновок, що у випадку ухвалення рішення за відсутності учасників справи моментом його ухвалення є саме дата складення повного тексту судового рішення, а не дата судового засідання.
Разом з тим, відповідно до частини шостої статті 259 ЦПК України, у випадку якщо у судовому засіданні проголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, повний текст рішення складається протягом десяти днів з дня закінчення розгляду справи. Однак у даному випадку, з огляду на неявку всіх учасників справи, суд дійшов висновку про необхідність складення повного тексту рішення без його проголошення у порядку, передбаченому статтею 268 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов наступного.
Судом встановлено наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, врегульовані нормами ст. 526, 527, 530, 536, 610, 611, 625, 629, 638, 1048, 1049, 1054, 1055 ЦК України.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23).
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\2003).
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).
Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або тож кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір ). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Відповідно до ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 7, 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Статтею 12 зазначеного Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Норми статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа і не може визнаватися недійсним лише через його електронну форму.
Відповідно до ст. 1054-1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.
Згідно ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Такими обставинами (предметом доказування) у даній справі є наявність між сторонами договірних правовідносин, що випливають з кредитних договорів, та належне (неналежне) виконання сторонами своїх зобов`язань відповідно до їх умов та вимог ЦК України.
Судом встановлено, що 03 липня 2021 року між ТОВ «ФК «Верона» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №1921541 про надання коштів на умовах споживчого кредиту.
Із наданої позивачем копії кредитного договору вбачається, що відповідачу було надано кредит у сумі 3200,00 грн строком на 29 днів зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1,9 % на добу.
Також матеріали справи містять інформаційну довідку про перерахування кредитних коштів від 03 липня 2021 року на платіжну картку № НОМЕР_1 , а також виписку з особового рахунку позичальника.
01 грудня 2023 року між ТОВ «ФК «Верона» та ТОВ «ФК Айкон Дебт Коллекшн» укладено договір відступлення права вимоги №1-01/12/2023, відповідно до умов якого новому кредитору були передані права вимоги за низкою кредитних договорів, у тому числі за кредитним договором №1921541 від 03 липня 2021 року, укладеним з відповідачем.
Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи договором відступлення права вимоги та витягом із реєстру боржників.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання своїх прав іншій особі за правочином.
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у тому обсязі та на тих умовах, які існували на момент переходу права вимоги.
Таким чином, суд доходить висновку, що позивач є належним кредитором у спірних правовідносинах та має право на звернення до суду з даним позовом.
Щодо доводів відповідача про неукладеність кредитного договору та відсутність належних доказів його підписання електронним підписом суд зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За змістом статей 638, 639 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, а договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, вважається укладеним у письмовій формі.
Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір є домовленістю сторін, оформленою в електронній формі.
Згідно з частиною дванадцятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями та підписаний у порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону, за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Відповідно до статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» електронний правочин може бути підписаний, зокрема, електронним підписом одноразовим ідентифікатором.
Сам факт укладення кредитного договору в електронній формі не суперечить чинному законодавству та не може бути самостійною підставою для відмови у позові.
Аналогічні правові висновки неодноразово висловлені Верховним Судом, зокрема у постановах від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18 та від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19.
Разом з тим суд враховує, що відповідачем заперечувався факт підписання договору.
Однак жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про використання персональних даних відповідача третіми особами, несанкціоноване оформлення кредиту або звернення відповідача до правоохоронних органів з відповідних підстав, матеріали справи не містять.
Відповідач також не надав доказів блокування банківської картки, компрометації його персональних даних чи вчинення будь-яких дій щодо оскарження кредитного договору після його укладення.
Натомість надані позивачем документи містять відомості про особу позичальника, номер мобільного телефону, реквізити платіжної картки та інші персональні дані, які були використані при оформленні кредиту.
За таких обставин суд доходить висновку, що доводи відповідача про неукладення кредитного договору є припущеннями та не підтверджені належними доказами.
Разом із тим суд частково погоджується із доводами відзиву щодо розміру заявленої до стягнення заборгованості.
Відповідно до статей 1048, 1049, 1054 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути отримані кошти та сплатити проценти у розмірі та порядку, визначеному договором.
За змістом кредитного договору строк користування кредитом становив 29 днів.
Отже погоджені сторонами проценти за користування кредитом могли нараховуватись протягом визначеного договором строку кредитування.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 дійшла висновку, що після спливу визначеного договором строку кредитування право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється, а права кредитора підлягають захисту шляхом застосування положень статті 625 ЦК України.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 та від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16.
З наданого позивачем розрахунку вбачається, що проценти заявлені до стягнення у сумі 8244,20 грн.
Разом із тим матеріали справи не містять належного та зрозумілого розрахунку, який би підтверджував правомірність нарахування процентів саме у такому розмірі після закінчення погодженого сторонами строку кредитування.
Відтак суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача суми фактично отриманого кредиту у розмірі 3200,00 грн та процентів, нарахованих у межах строку кредитування, передбаченого договором.
Враховуючи визначену договором процентну ставку 1,9 % на добу та строк користування кредитом 29 днів, розмір процентів за період дії договору становить: 3200 грн ? 1,9 % ? 29 днів = 1763,20 грн.
Таким чином, загальна сума заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача, становить 4963,20 грн, з яких: 3200,00 грн — заборгованість за тілом кредиту; 1763,20 грн — проценти за користування кредитом у межах строку кредитування. 
Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності суд зазначає таке.
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно з пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного стану строки позовної давності, визначені статтями 257-259 ЦК України, продовжуються на строк дії такого воєнного стану.
Воєнний стан в Україні введено Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 та на момент звернення позивача до суду він продовжував діяти.
Отже доводи відповідача щодо спливу позовної давності є безпідставними та не підлягають задоволенню.
Оцінюючи докази у їх сукупності відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, оскільки факт отримання відповідачем кредитних коштів та набуття позивачем права вимоги знайшов своє підтвердження під час судового розгляду, однак заявлений розмір процентів належними та допустимими доказами не підтверджений у повному обсязі та не відповідає умовам кредитного договору і правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду щодо меж нарахування договірних процентів після спливу строку кредитування.
З огляду на викладене позов підлягає до часткового задоволення.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із такого.
Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати у разі часткового задоволення позову покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 2 662,40 грн, що підтверджується наявною у матеріалах справи платіжною інструкцією.
Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача 4 963,20 грн із заявлених 11 444,20 грн, тобто задоволено 43,37 % заявлених вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 1 154,49 грн.
Також позивач просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13 000,00 грн.
На підтвердження понесення таких витрат позивачем надано договір про надання правничої допомоги, додаткову угоду та орієнтовний розрахунок витрат.
Разом з тим відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи, виконаними адвокатом роботами, часом, витраченим на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та значенням справи для сторони.
Суд враховує, що дана справа є справою незначної складності, предметом спору є стягнення заборгованості за типовим договором споживчого кредитування, розгляд справи здійснювався в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, а правова позиція позивача є типовою та використовується ним у значній кількості аналогічних спорів.
Крім того, заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу перевищує суму фактично задоволених позовних вимог майже у три рази, що не відповідає принципам розумності, співмірності та справедливості.
Верховний Суд у постановах від 07.11.2019 у справі №905/1795/18, від 08.04.2020 у справі №922/2685/19 та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц зазначили, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні всі заявлені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо встановить їх неспівмірність із предметом спору та складністю справи.
З урахуванням характеру спору, обсягу виконаної представником позивача роботи, часткового задоволення позовних вимог, принципів розумності, співмірності та справедливості, суд вважає за можливе визначити розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають стягненню з відповідача, у сумі 3 000,00 грн.
Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у загальному розмірі 4 154,49 грн, з яких 1154,49 грн — судовий збір; 3000,00 грн — витрати на професійну правничу допомогу.
Також суд зауважує, що суд ухвалював рішення за відсутності учасників справи. Відповідно до положення ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України, що у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
На відповідне застосування вказаних положень також звернула увагу Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 5 вересня 2022 року в справі №1519/2-5034/11.
На підставі викладеного та керуючись ст. 3, 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», ст. 204, 207, 526, 530, 536, 625, 628, 629, 639, 1048, 1054, 1077, 1082 ЦК України, ст. 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК АЙКОН ДЕБТ КОЛЛЕКШН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК АЙКОН ДЕБТ КОЛЛЕКШН» заборгованість за кредитним договором № 1921541 від 03 липня 2021 року в розмірі 4963 (чотири тисячі дев`ятсот шістдесят три) грн 20 коп., з яких 3 200 (три тисячі двісті) грн 00 коп. — заборгованість за тілом кредиту; 1763 (одна тисяча сімсот шістдесят три) грн 20 коп. — проценти за користування кредитом у межах строку кредитування.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК АЙКОН ДЕБТ КОЛЛЕКШН» судовий збір у розмірі 1 154 (одна тисяча сто п`ятдесят чотири) грн 49 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК АЙКОН ДЕБТ КОЛЛЕКШН» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 (три тисячі) грн 00 коп.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Якщо позивачу повне рішення не було вручено у день його складення, він має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Учасники судового розгляду:
Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК АЙКОН ДЕБТ КОЛЛЕКШН», код ЄДРПОУ 44002941, місцезнаходження: 01042, Україна, м. Київ, вул. Саперне Поле, буд. 12, нежитлове приміщення 1008.
Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 .
Повний текст рішення суду виготовлений 15.06.2026.

Суддя: