ПОСТАНОВА 
Іменем України

02 квітня 2026 року        м. Кропивницький

справа № 398/1113/24
провадження № 22-ц/4809/532/26 

Кропивницький апеляційний суд у складі: 

головуючого судді - Письменного О.А., 
суддів - Дьомич Л.М., Мурашка С.І., 
при секретарі –  Зайченко В.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Журавель Валентина Іванівна, на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 листопада 2025 року (суддя Стручкова Л.І.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», про поділ майна подружжя,- 

встановив:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася в суд із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що 22.02.1995 вона уклала шлюб з ОСОБА_2 . 
Вказала, що під час шлюбу ними було набуто у власність майно, а саме земельні ділянки:
-земельна ділянка за реєстраційним/кадастровим номером 3520381800:02:001:0541, розташована на території Войнівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області, ділянка № НОМЕР_1 , площею 29,1188 га, право власності на яку було набуто відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю від 27.09.2000 р.; 
-земельна ділянка за реєстраційним/кадастровим номером 3520386200:02:003:0339, розташована на території Протопопівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області, ділянка № НОМЕР_2 , площею 3,5832 га, право власності на яку було набуто відповідно до Державного акту на право власності на землю від 06.06.2000 р.;
-земельна ділянка за реєстраційним/кадастровим номером 3520355400:02:004:0096, розташована за адресою: у АДРЕСА_1 , площею 4,2428 га, право власності на яку було набуто відповідно до державного акту на право приватної власності на землю від 06.06.2000 р.;
-земельна ділянка за реєстраційним/кадастровим номером 3520355400:02:001:0021, розташована за адресою: у АДРЕСА_2 , площею 4,7752 га, право власності на яку було набуто відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю від 19.11.2003 р.;
-земельна ділянка за реєстраційним/кадастровим номером 3520384100:02:000:0868, розташована на території Косівської с/ради Олександрійського району Кіровоградської області, площею 4,0997 га, право власності на яку було зареєстровано на підставі свідоцтва про право власності від 21.02.2014 р.;
-земельна ділянка за реєстраційним/кадастровим номером 3520384100:02:000:0866, розташована на території Косівської с/ради Олександрійського району Кіровоградської області, площею 1,0803 га, правс власності на яку було зареєстровано на підставі свідоцтва про право власності від 21.02.2014 р.;
-земельна ділянка за реєстраційним/кадастровим номером 3520384100:02:000:0867, розташована на території Косівської с/ради Олександрійського району Кіровоградської області, площею 24,4555 га право власності на яку було зареєстровано на підставі свідоцтва про право власності від 21.02.2014 р. 
Вказала, що зазначені земельні ділянки, які були набутті її чоловіком за час шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя.
Посилаючись на те, що вона має намір поділити їх спільне майно, просила визнати за нею право власності на частину вказаних земельних ділянок.
Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23.05.2024 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Дніпрофінансгруп».
Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 листопада 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Додатковим рішенням від 08.12.2025 стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Дніпрофінансгруп» 35 000 грн у відшкодування витрат на правову допомогу.
В апеляційній скарзі скаржник, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, а також на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що нею пред`явлено вимоги про визнання за нею права власності на 1/2 частку земельних ділянок набутих у період 2000 - 2002 роки, власником яких зареєстрований ОСОБА_2 . 
Відповідно до Висновків про вартість об`єкта оцінки, виконаних сертифікованим оцінювачем ТОВ «Консалтингова фірма Євротерра» від 23.02.2024 року загальна ринкова вартість усіх земельних ділянок 5 779 202,00 грн. 
Вказала, що спірні земельні ділянки були придбані спільно, за спільні кошти шляхом викупу паїв у громадян. Проте, відповідач, передавши в оренду усі набуті ними земельні ділянки, одноособово отримує орендну плату, одноособово розпоряджається отриманими коштами, не зважає на її прохання добровільно врегулювати всі майнові питання. 
Зазначила, що ТОВ «Дніпрофінансгруп», вступивши у дану справу в якості третьої особи, зазначало, що ОСОБА_2 і ОСОБА_1 є солідарними боржниками у виконавчому провадженні, оскільки ними не виконане рішення Дніппровського районного суду від 10.02.2012 року про стягнення з ОСОБА_2 боргу в сумі 1 164 013, 09 грн., а також вважало, що позов ОСОБА_1 про поділ земельних ділянок спрямований не на захист її прав, а на уникнення стягнення коштів із ОСОБА_2 . Їй було відомо про наявність боргових зобов`язань у ОСОБА_2 , але вона ніколи не була і не є солідарним боржником, жодного рішення чи виконавчого документу про її солідарний обов`язок не існує.
09.07.2025 року ОСОБА_2 було сплачено кошти у розмірі 1 457 873,72 грн. на користь ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп», про що свідчать документи надані суду останнім (приєднані до додаткових пояснень від 11.08.2025 року). У процесі розгляду справи сторони намагались укласти мирову угоду, яка б враховувала і інтереси третьої особи, але у її затвердженні суд безпідставно відмовив з посиланням на те, що саме позивачка не надала беззаперечних доказів того, що вказане у мировій угоді майно не є особистою приватною власністю відповідача тобто суд наперед висловив свою позицію по суті справи, а також що запропоновані у мировій угоді умови порушують принцип рівності часток подружжя у спільному майні. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що сторони 22.02.1995 року зареєстрували шлюб, що підтверджується світлокопією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 (том1 а.с.4).
ОСОБА_2 є власником земельних ділянок:
- на підставі рішення сесії Войнівської сільської ради народних депутатів від 31.08.2000 року №130 за реєстраційним/кадастровим номером 3520381800:02:001:0541, розташованої на території Войнівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області, ділянка № НОМЕР_1 , площею 29,1188 га, що підтверджується світлокопією Державного акта на право приватної власності на землю від 27.09.2000 року (том1 а.с.68-69);
- на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки АВІ №898589 та АВІ №898992 від 07.05.2000 року №130 за реєстраційним/кадастровим номером 3520386200:02:003:0339, розташованої на території Протопопівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області, ділянка № НОМЕР_2 , площею 3,5832 га, що підтверджується світлокопією Державного акта на право приватної власності на землю від 09.06.2000 року (том1 а.с.70-71);
- на підставі рішення сесії Новопразької селищної ради народних депутатів від 31.03.2000 року №187 за реєстраційним/кадастровим номером 3520355400:02:004:0096, місцезнаходження: Кіровоградська обл., Олександрійський р-н, Новопразька селищна рада, площею 4,2428 га, що підтверджується світлокопією Державного акта на право приватної власності на землю від 09.06.2000 року (том1 а.с.72-73);
- на підставі розпорядження голови Олександрійської РДА від 30.09.2002 року №494-р за реєстраційним/кадастровим номером 3520355400:02:001:0021, місцезнаходження: Кіровоградська обл., Олександрійський р-н, Новопразька селищна рада, площею 4,7752 га, що підтверджується світлокопією Державного акта на право власності на земельну ділянку від 19.11.2003 року (том1 а.с.74-75);
- на підставі рішення сесії Косівської сільської ради народних депутатів від 27.02.2001 року №114 за реєстраційним/кадастровим номером 3520384100:02:000:0868, площею 4,0997 га, за реєстраційним/кадастровим номером 3520384100:02:000:0866, площею 1,0803 га, за реєстраційним/кадастровим номером 3520384100:02:000:0867, площею 24,4555 га, розташовані на території Косівської с/ради Олександрійського району Кіровоградської області, що підтверджується світлокопією Державного акта на право власності на земельні ділянки серії ІІ-КР № 010492 (том1 а.с.76-77).
Встановивши вказані обставини справи, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з тих підстав, що спірні земельні ділянки набуті відповідачем в період шлюбу на підставі рішень органу місцевого самоврядування та на підставі договору купівлі-продажу, а вказане майно належить до особистої приватної власності ОСОБА_2 .
Апеляційний суд не може погодитись з таким висновком суду з огляду на таке.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, провадження № 12-80гс20 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67цс20 (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19 (пункт 63)).
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.
Як роз`яснено судам у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя (аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 29 січня 2021 року у справі № 161/14048/19, провадження № 61-13103св20, від 09 липня 2021 року у справі № 161/8116/19, провадження № 61-22259св19).
Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З державних актів на право приватної власності на землю вбачається, що земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровими номерами 3520381800:02:001:0541, 3520355400:02:004:0096, 3520384100:02:000:0868, 3520384100:02:000:0866, 3520384100:02:000:0867 були передані відповідачу у власність на підставі рішень органу місцевого самоврядування.
Відповідно частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
Відповідно до частин першої - третьої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Статтею 128 ЗК України визначено порядок продажу земельних ділянок державної та комунальної власності громадянам та юридичним особам.
Відповідно до частин 1, 2, 6, 7 вказаної статті, продаж громадянам і юридичним особам земельних ділянок державної (крім земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації) та комунальної власності для потреб, визначених цим Кодексом, провадиться місцевими державними адміністраціями, Радою міністрів Автономної Республіки Крим або органами місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Громадяни та юридичні особи, зацікавлені у придбанні земельних ділянок у власність, подають заяву (клопотання) до відповідного органу виконавчої влади або сільської, селищної, міської ради чи державного органу приватизації. У заяві (клопотанні) зазначаються місце розташування земельної ділянки, її цільове призначення, розміри та площа, а також згода на укладення договору про оплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки. Рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевої державної адміністрації, сільської, селищної, міської ради про продаж земельної ділянки є підставою для укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки. Укладання договорів купівлі-продажу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, здійснюється відповідно до порядку, визначеного частиною першою цієї статті. Договір купівлі-продажу земельної ділянки підлягає нотаріальному посвідченню. Документ про оплату або про сплату першого платежу (у разі продажу земельної ділянки з розстроченням платежу) є підставою для видачі державного акта на право власності на земельну ділянку та її державної реєстрації.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 57 СК України (у редакції, чинній на час набуття у власність земельної ділянки) передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
У постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16 (провадження № 61-3478св18) зроблено висновок, що «земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України».
Отже, земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровими номерами 3520381800:02:001:0541, 3520355400:02:004:0096, 3520384100:02:000:0868, 3520384100:02:000:0866, 3520384100:02:000:0867 були передані безоплатно відповідачу у власність на підставі рішення органу місцевого самоврядування, а тому вони є особистою приватною власністю ОСОБА_2 .
Посилання позивача на те, що вказані земельні ділянки були набуті відповідачем не в порядку безоплатної передачі, а внаслідок їх викупу не знайшли свого підтвердження, оскільки в державних актах вказано, що право власності відповідачем набуто на підставі рішення органу місцевого самоврядування, а не на підставі договору купівлі - продажу, а тому у задоволенні вимог щодо їх поділу слід відмовити.
Земельна ділянка з кадастровим номером 3520386200:03:00:339 була набута відповідачем у власність на підставі договору купівлі – продажу земельної ділянки від 07.04.2000 року, про що вказано у державному акті на право приватної власності на землю. Тобто вказана земельна ділянка є спільною сумісною власність подружжя, оскільки придбана відповідачем у період шлюбу за договором купівлі-продажу.
Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про те, що земельна ділянка з кадастровим номером 3520386200:03:00:339 є особистою приватною власністю відповідача та безпідставно відмовив у задоволенні позову в цій частині.
Відповідно до статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин, рішення в частині відмови у визнанні спільною власністю подружжя земельної ділянки № НОМЕР_2 , площею 3,5832 га скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення вимог в цій частині.
Частиною 13 ст.141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи те, що позовні вимоги задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в сумі 3 632,47 грн.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд, - 

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Журавель Валентина Іванівна, задовольнити частково. 
Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 листопада 2025  року скасувати в частині відмови у визнанні спільною власністю подружжя земельної ділянки № НОМЕР_2 , площею 3,5832 га та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Позов  ОСОБА_1  задовольнити частково.
В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки за реєстраційним/кадастровим номером 3520386200:02:003:0339, розташованої на території Протопопівської сільської Ради Олександрійського району Кіровоградської області, ділянка № НОМЕР_2 , площею 3,5832 га.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Стягнути з  ОСОБА_2  (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь  ОСОБА_1  (РНОКПП НОМЕР_5 ) судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги 3 632,47 грн. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30.04.2026.

Судді: 

О.А.Письменний Л.М. Дьомич С.І. Мурашко