ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/12058/25 Суддя першої інстанції: Лариса ТРОФІМОВА

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
судді-доповідача - Воловика С.В., 
суддів - Кравченка Є.Д., Осіпової О.О., 
за участі секретаря судового засідання - Бетіна М.О.,
представника відповідача - Бондар К.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Черкаській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 24.02.2026 по справі № 580/12058/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Черкаській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача: Новодмитрівська сільська рада Золотоніського району Черкаської області, Фермерське господарство «Козацьке» про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся з позовною заявою до Головного управління ДПС у Черкаській області (далі - апелянт, відповідач, ГУ ДПС у Черкаській області), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача: Новодмитрівська сільська рада Золотоніського району Черкаської області, Фермерське господарство «Козацьке», у якій просив суд скасувати податкове повідомлення-рішення № 554386-2410-2313-UA71040150000026547 від 18.06.2025. 
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 24.02.2026 позовну заяву задоволено, згадане податкове повідомлення-рішення визнано протиправним та скасовано з тих підстав, що земельну ділянку, яка є у власності ОСОБА_1 , було передано у користування фермерському господарству, яке сплачує фіксований сільськогосподарський податок, що свідчить про відсутність правових підстав для нарахування земельного податку з фізичних осіб позивачу.
Не погоджуючись із указаним рішенням, ГУ ДПС у Черкаській області звернулося з апеляційною скаргою, у якій вказує на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, у зв`язку з чим просить апеляційний суд скасувати рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 24.02.2026 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. 
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач зазначає, що оскільки платниками земельного податку, згідно з підпунктом 269.1.1.2 підпункту 269.1.1 пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України є землекористувачі, яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності на правах постійного користування, то нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають платнику за місцем його реєстрації податкове повідомлення-рішення про внесення податку за встановленою формою, у порядку, визначеному статтею 58 Податкового кодексу України.
Враховуючи те, що згідно з державним актом на право постійного користування землею, ОСОБА_1 є користувачем земельної ділянки площею 15,7 га, кадастровий номер 7121589000:04:001:0516, а перехід права користування цією земельною ділянкою фермерському господарству не зареєстровано в установленому законодавством порядку, ОСОБА_1 вважається постійним землекористувачем, у зв`язку з чим зобов`язаний сплачувати земельний податок з фізичних осіб.
Ухвалою апеляційного суду від 30.03.2026 відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву, витребувано справу із Черкаського окружного адміністративного суду. 
Не погоджуючись з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 у відзиві зазначив, що згідно з усталеною практикою Верховного Суду, з моменту реєстрації фермерського господарства та набуття статусу юридичної особи обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства.
Тобто, на переконання позивача, оскільки з 13.08.2001 фактичним користувачем земельної ділянки площею 15,7 га є юридична особа - Фермерське господарство «Козацьке», він не може бути платником земельного податку з фізичних осіб, що свідчить про протиправність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.
Ухвалою суду від 16.04.2026 розгляд апеляційної скарги ГУ ДПС у Черкаській області призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 06.05.2026 об 11 год 00 хв.
Позивач, його представник та представники третіх осіб, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибули, про причини неприбуття суд не повідомили. 
Заслухавши представника ГУ ДПС у Черкаській області, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів встановила наступне.
Відповідно до державного акта серія ЧР № 5-79 від 10.03.1998, виданого на підставі розпорядження Золотоніської районної державної адміністрації № 33 від 13.02.1998, ОСОБА_1 було надано у постійне користування земельну ділянку площею 15,7 га на території Скориківської сільської ради Золотоніського району для ведення фермерського господарства. 
Згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно згадана земельна ділянка зареєстрована за позивачем, кадастровий номер ділянки 7121589000:04:001:0516.
З метою здійснення господарської діяльності 13.08.2001 зареєстровано Фермерське господарство "Козацьке", засновником і головою якого є ОСОБА_1 , членами фермерського господарства є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .
За змістом податкової звітності, зокрема, податкової декларації платника єдиного податку четвертої групи з додатками, земельна ділянка кадастровий номер 7121589000:04:001:0516, яка зареєстрована на праві постійного користування за ОСОБА_1 , використовується Фермерським господарством «Козацьке».
Втім, Новодмитрівською сільською радою вказану земельну ділянку було внесено до списків платників земельного податку у зв`язку з чим 18.06.2025 ГУ ДПС у Черкаській області прийнято податкове повідомлення-рішення № 554386-2410-2313-UA71040150000026547 про визначення грошового зобов`язання за 2025 рік зі сплати земельного податку з фізичних осіб у сумі 36 728,84 грн, яке 02.07.2025 вручене позивачу.
Не погоджуючись з податковим повідомленням-рішенням, ОСОБА_1 оскаржив його в адміністративному порядку, проте, рішенням ДПС України № 27042/6/99-00-06-01-02-06 від 17.09.2025 скаргу залишено без задоволення, а податкове повідомлення-рішення - без змін. 
Перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права й дотримання норм процесуального права, повноту встановлення фактичних обставин справи та їх правову оцінку в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що на виконання частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно;
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
У справі, що розглядається, спірним є питання відповідності вимогам частини другої статті 2 КАС України податкового повідомлення-рішення в контексті правомірності нарахування позивачу земельного податку з фізичних осіб, який згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права отримав право постійного користування земельною ділянкою й утворив фермерське господарство, яке фактично використовувало земельну ділянку, нараховувало та сплачувало відповідний податок.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулюються Податковим кодексом України. Зокрема, цим Кодексом визначається вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платники податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенція контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства. (далі - ПК України)
Відповідно до підпункту 269.1.1 пункту 269.1 статті 269 ПК України платниками земельного податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі, яким відповідно до закону надано в користування земельні ділянки державної та комунальної власності на праві постійного користування; платники орендної плати - землекористувачі (орендарі) земельних ділянок державної та комунальної власності на умовах оренди.
За змістом статті 270 ПК України об`єктами оподаткування платою за землю є, зокрема, земельні ділянки державної та комунальної власності, які перебувають у володінні на праві постійного користування.
Згідно з приписами статті 121 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство. 
На виконання статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» (який втратив чинність 29 липня 2003 року - з моменту набрання чинності Законом України «Про фермерське господарство»), після одержання державного акту на право приватної власності на землю, державного акту на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягає у 30-денний термін державній реєстрації у раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку, тобто за місцем розташування земельної ділянки. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та одержання державного акту на право приватної власності на землю, державного акту на право постійного користування або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи.
Законодавством, чинним до 2003 року, було передбачено одержання земельної ділянки як обов`язкової умови для набуття правосуб`єктності селянського (фермерського) господарства як юридичної особи. Водночас одержання громадянином державного акту, яким посвідчувалося право на земельну ділянку для ведення селянського (фермерського) господарства, зобов`язувало таку фізичну особу в подальшому подати необхідні документи до відповідної місцевої ради для державної реєстрації селянського (фермерського) господарства. Тобто закон не передбачав права громадянина використовувати земельну ділянку, надану йому в користування для ведення селянського (фермерського) господарства, без створення такого селянського (фермерського) господарства.
Згідно із Законом України «Про фермерське господарство», прийнятим 19 червня 2003 року, Закон України «Про селянське (фермерське) господарство» визнано таким, що втратив чинність.
У статті 1 Закону України «Про фермерське господарство» унормовано, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства відповідно до закону.
Згідно із частиною першою статті 5, частиною першою статті 7 зазначеного Закону право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому ЗК України. 
Фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою (стаття 8 Закону України «Про фермерське господарство»).
Колегія суддів приймає до уваги те, що відповідно до висновків, наведених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року по справі № 922/989/18, можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) такій фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства. Фермерське господарство (у будь-якій його формі) ініціюється для подальшої діяльності з виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках з метою отримання прибутку, що відповідає наведеному у статті 42 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначенню підприємництва як самостійної, ініціативної, систематичної, на власний ризик господарської діяльності, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Формування програми діяльності, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, є складовими здійснення підприємницької діяльності в розумінні статті 44 ГК України. При цьому можливість реалізації громадянином права на здійснення підприємницької діяльності у вигляді фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) громадянину земельних ділянок відповідного цільового призначення. Ураховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки іншим чином, ніж це передбачено її цільовим призначенням, а також правові наслідки від використання чи невикористання земельної ділянки не за її цільовим призначенням, що надана громадянину у встановленому порядку для ведення фермерського господарства, земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб. Суб`єктом такого використання може бути особа - суб`єкт господарювання за статтею 55 ГК України.
Крім того, здійснюючи системний аналіз приписів статей 1, 5, 7, 8 Закону України «Про фермерське господарство», колегія суддів дійшла висновку про те, що після отримання земельної ділянки фермерське господарство має бути зареєстроване у встановленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача здійснює саме фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства.
Частиною першою статті 31 ЗК України визначено, що землі фермерського господарства можуть складатися із земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності, користування.
Отже, для створення фермерського господарства необхідно було отримати земельну ділянку (набути право власності чи користування на землю), а вже потім на цій підставі фермерське господарство підлягало реєстрації як юридична особа.
Пунктом 269.2 статті 269 ПК України передбачено, що особливості справляння податку суб`єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу.
Підпунктом 4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України визначено, що платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно в частині земельного податку за земельні ділянки, що використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності (крім діяльності з надання земельних ділянок та/або нерухомого майна, що знаходиться на таких земельних ділянках, в оренду (найм), позичку, на іншому праві користування) та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду, Фермерське господарство «Козацьке» у спірний період фактично використовувало земельну ділянку площею 15,7 га, кадастровий номер 7121589000:04:001:0516 для ведення сільськогосподарського товаровиробництва та сплачувало передбачені податковим законодавством платежі. 
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність нарахування відповідачем земельного податку з фізичних осіб позивачу, оскільки земельна ділянка останнім була отримана у постійне користування для ведення фермерського господарства, цією земельною ділянкою фактично користується фермерське господарство, зареєстроване належним чином як юридична особа, яка здійснює сплату податкових платежів, у тому числі і за використання спірної земельної ділянки. 
Колегія суддів наголошує на тому, що фізична особа, яка отримала земельну ділянку у власність або користування «для ведення фермерського господарства», здійснює діяльність на цій земельній ділянці не особисто, а через створену нею юридичну особу фермерське господарство, що зумовлює відсутність правових підстав для нарахування такій фізичній особі земельного податку з фізичних осіб.
Вказані висновки щодо застосування норм права, які регулюють спірні правовідносини, узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 10.12.2025 по справі № 520/4343/25. 
Посилання апелянта на відсутність державної реєстрації права користування земельною ділянкою за фермерським господарством «Козацьке» колегія суддів не приймає до уваги позаяк факт державної реєстрації земельної ділянки, отриманої саме для ведення фермерського господарства, на праві постійного користування за фізичною особою, сам по собі не зумовлює виникнення у такої особи обов`язку зі сплати земельного податку з фізичних осіб за умови, якщо земельна ділянка використовується юридичною особою фермерським господарством, яке сплачує податкові платежі за її використання. 
Частинами першою - третьою статті 242 КАС України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, всебічно і повно дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, правильно застосував норми матеріального права та дотримався норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення, що свідчить про необґрунтованість апеляційної скарги та відсутність підстав для її задоволення.
Керуючись статтями 308, 315, 316, 321, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Черкаській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 24.02.2026 по справі № 580/12058/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Черкаській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача: Новодмитрівська сільська рада Золотоніського району Черкаської області, Фермерське господарство «Козацьке», про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - залишити без задоволення. 
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 24.02.2026 по справі № 580/12058/25 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в порядку, передбаченому статтями 328-329 Кодексу адміністративного судочинства України.
В повному обсязі постанова складена 06.05.2026

Суддя-доповідач С.В. Воловик

Судді Є.Д. Кравченко

О.О. Осіпова