ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2026 року 
м. Київ 

справа № 761/14803/23 
провадження № 61-4066св26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 

учасники справи:
позивач - Київська міська рада,
відповідач -  ОСОБА_1 , 
треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу міста Києва Куксова Марія Сергіївна, Автокооператив по будівництву та експлуатації особистих гаражів «Киянівський», ОСОБА_2 , 

розглянув на стадії попереднього розгляду в порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Костинчук Павло Михайлович, на постанову Київського апеляційного суду від 19 лютого 2026 року у складі колегії суддів Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І. у справі за позовом Київської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу міста Києва Куксова Марія Сергіївна, Автокооператив по будівництву та експлуатації особистих гаражів «Киянівський», ОСОБА_2 , про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, усунення перешкод у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права приватної власності, припинення права власності, знесення об`єкта нерухомого майна та приведення земельної ділянки у придатний для використання стан, 

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2023 року Київська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Куксова М. С., Автокооператив по будівництву та експлуатації особистих гаражів «Киянівський», ОСОБА_2 , у якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила: 
- застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, а саме договору купівлі-продажу від 21 січня 2021 року № 170, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М. С.; 
- усунути перешкоди територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Куксової М. С. про державну реєстрацію права власності від 21 січня 2022 року № 62991-23 та здійсненої на його підставі державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер 2563037780000), з одночасним припиненням права власності відповідача на зазначений об`єкт; 
- усунути перешкоди територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом зобов`язання ОСОБА_1 знести об`єкт самочинного будівництва - гараж № НОМЕР_1 загальною площею 20 кв. м та повернути Київській міській раді земельну ділянку площею 0,0033 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , у межах земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:91:157:0005, привівши її у придатний для використання стан. 

Позов обґрунтовано тим, що Київська міська рада не приймала жодних рішень про передання земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , у власність чи користування ОСОБА_1 або будь-яким іншим фізичним чи юридичним особам для будівництва та обслуговування гаража. 

На думку позивача, державна реєстрація права приватної власності на спірний об`єкт нерухомого майна за відсутності належних правових підстав для використання земельної ділянки комунальної власності створює передумови для незаконного набуття прав на цю земельну ділянку, у зв`язку з чим рішення державного реєстратора підлягає скасуванню. 

Крім того, позивач зазначав, що ОСОБА_2 , яка виступила продавцем спірного гаража, не мала права власності чи іншого речового права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт. За таких обставин, на переконання позивача, вона не набула права власності на спірне майно у встановленому законом порядку та, відповідно, не мала права розпоряджатися ним, зокрема шляхом його відчуження на користь ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу. 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Шевченківський районний суд міста Києва ухвалою від 04 березня 2024 року відкрив провадження у справі та призначив її до розгляду за правилами загального позовного провадження. 

Шевченківський районний суд міста Києва ухвалою від 23 червня 2025 року позовну заяву Київської міської ради залишив без руху та надав позивачу строк для усунення недоліків шляхом подання доказів внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірної земельної ділянки та спірного нерухомого майна відповідно до їх експертної грошової оцінки станом на день звернення до суду, а також документів про сплату судового збору або доказів звільнення від його сплати. 

На виконання вимог зазначеної ухвали Київська міська рада подала письмові пояснення, у яких зазначила, що спірні правовідносини не підпадають під дію Закону України від 12 березня 2025 року № 4292-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» (далі - Закон № 4292-ІХ), оскільки обраний нею спосіб захисту є негаторним позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а не віндикаційним позовом про витребування майна від добросовісного набувача. Позивач також вказував, що на момент подання позовної заяви вона відповідала вимогам статті 177 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції, чинній на той час, а Закон № 4292-ІХ не містить положень щодо зворотної дії в часі змін, внесених до частини четвертої статті 177 ЦПК України. 

Шевченківський районний суд міста Києва у складі судді Матвєєвої Ю. О. ухвалою від 22 липня 2025 рокупозовну заяву Київської міської ради залишив без розгляду. 

Суд першої інстанції мотивував ухвалу тим, що після набрання чинності Законом № 4292-ІХ у справах про витребування нерухомого майна на користь держави або територіальної громади обов`язковою умовою подальшого розгляду справи є попереднє внесення на депозитний рахунок суду вартості спірного майна для забезпечення можливої компенсації добросовісному набувачу. 

Суд керувався тим, що положення зазначеного Закону мають зворотну дію в часі щодо умов та порядку компенсації добросовісному набувачу вартості нерухомого майна у справах, в яких на день набрання ним чинності судом першої інстанції не ухвалено рішення по суті спору. 

Оскільки предметом спору є вимоги, задоволення яких може призвести до припинення права власності відповідача на спірний об`єкт нерухомого майна та повернення його у власність територіальної громади, суд дійшов висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин положень частини п`ятої статті 390 ЦК України та абзацу другого частини четвертої статті 177 ЦПК України. 

Урахувавши, що позивач не надав доказів внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного нерухомого майна та земельної ділянки, а також не усунув недоліків позовної заяви, зазначених в ухвалі суду від 23 червня 2025 року, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав, передбачених пунктом 8 частини першої статті 257 ЦПК України, для залишення позовної заяви без розгляду. 

Не погодившись із зазначеною ухвалою, Київська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просила її скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. 

Київський апеляційний суд постановою від 19 лютого 2026 року апеляційну скаргу Київської міської ради задовольнив. 

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 22 липня 2025 року скасував та направив справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. 

Суд апеляційної інстанції мотивував постанову тим, що суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин положення абзацу другого частини четвертої статті 177 ЦПК України та частини п`ятої статті 390 ЦК України, дійшовши передчасного висновку про обов`язок позивача внести на депозитний рахунок суду грошові кошти у розмірі вартості спірного майна. 

Апеляційний суд зазначив, що на момент звернення Київської міської ради до суду та відкриття провадження у справі позовна заява відповідала вимогам статей 175 та 177 ЦПК України. При цьому положення частини одинадцятої статті 187 ЦПК України передбачають можливість залишення позовної заяви без руху після відкриття провадження лише у разі встановлення недоліків, які існували на момент подання позову та не були виявлені судом під час вирішення питання про відкриття провадження. 

Колегія суддів також керувалася тим, що питання про наявність чи відсутність у відповідача статусу добросовісного набувача є предметом доказування та підлягає вирішенню під час розгляду справи по суті. Водночас позивач у позовній заяві послідовно стверджував про недобросовісність відповідача та наполягав на тому, що спірна земельна ділянка з комунальної власності не вибувала, а тому положення статей 388 та 390 ЦК України щодо захисту добросовісного набувача не підлягають застосуванню. 

Апеляційний суд вказав, що обов`язок попереднього внесення вартості майна на депозитний рахунок суду встановлено для випадків пред`явлення позову про витребування майна від добросовісного набувача. Натомість питання про добросовісність чи недобросовісність набувача може бути вирішене лише за результатами розгляду справи по суті та оцінки всіх доказів у їх сукупності. 

За висновком апеляційного суду, відсутність доказів внесення вартості спірного майна на депозитний рахунок суду не могла бути підставою для залишення позовної заяви без розгляду на стадії підготовчого провадження, оскільки такі обставини стосуються правильності вирішення спору по суті, а не відповідності позовної заяви вимогам статей 175 і 177 ЦПК України. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

У березні 2026 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 19 лютого 2026 року, а ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 22 липня 2025 року залишити в силі. 

Касаційну скаргу заявник подав на підставі абзацу другого частини другої статті 389 ЦПК України та обґрунтовував тим, що суд апеляційної інстанції допустив істотне порушення норм процесуального права. 

Заявник зазначав, що апеляційну скаргу від імені Київської міської ради підписав і подав Глущенко Антон Володимирович , який не мав належних повноважень на представництво інтересів позивача у суді. 

На його думку, у матеріалах справи відсутні документи, які б підтверджували право Глущенка А. В. діяти від імені Київської міської ради в порядку самопредставництва, зокрема статут, положення, трудовий договір (контракт) чи інший документ, що надає йому відповідні повноваження. При цьому надана до суду довіреність не може вважатися належною підставою для представництва інтересів Київської міської ради, оскільки Глущенко А. В. не є адвокатом. 

Заявник також посилався на те, що Глущенко А. В. є працівником Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), який є окремою юридичною особою, а тому положення про цей департамент саме собою не підтверджує його повноважень на самопредставництво Київської міської ради. На думку заявника, для виникнення таких повноважень необхідне окреме доручення Київської міської ради, яке в матеріалах справи відсутнє. 

У зв`язку із цим заявник вважав, що апеляційна скарга була подана особою, яка не мала права її підписувати, а тому відповідно до пункту 1 частини п`ятої статті 357 ЦПК України підлягала поверненню без розгляду. За таких обставин апеляційний суд не мав правових підстав відкривати апеляційне провадження та переглядати ухвалу суду першої інстанції. 

Крім того, заявник зазначав, що ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 22 липня 2025 року відповідає вимогам закону та підлягає залишенню в силі, оскільки позовну заяву також було подано особою, яка не мала належних повноважень діяти від імені Київської міської ради. 

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 

У травні 2026 року Київська міська рада в особі представника Глущенка А. В. подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувана постанова апеляційного суду є законною та обґрунтованою, ухвалена відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. 

Київська міська рада вказувала, що заявлені у справі вимоги мають характер негаторного позову, спрямованого на усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою комунальної власності, яка не вибула з володіння територіальної громади міста Києва. Тому, на її думку, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення статей 388 та 390 ЦК України у редакції Закону № 4292-ІХ, які регулюють порядок витребування майна від добросовісного набувача та компенсації вартості такого майна. 

Заявник наголошував, що земельна ділянка, щодо якої виник спір, перебуває у комунальній власності, а тому позов спрямований не на витребування майна з чужого володіння, а на усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження нею шляхом скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомості, знесення самочинного будівництва та приведення земельної ділянки у придатний для використання стан. 

На думку Київської міської ради, суд першої інстанції помилково ототожнив заявлені вимоги з віндикаційним позовом та безпідставно поклав на позивача обов`язок попередньо внести на депозитний рахунок суду грошові кошти у розмірі вартості спірного майна, що створило непропорційне процесуальне обмеження права на доступ до суду. 

Крім того, заявник заперечував доводи касаційної скарги щодо відсутності повноважень у Глущенка А. В. на представництво інтересів Київської міської ради, посилаючись на надані до відзиву документи, які, на його переконання, підтверджують право останнього діяти від імені позивача в порядку самопредставництва. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.ухвалою від 24 квітня 2026 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали із Шевченківського районного суду міста Києва. 

07 травня 2026 року матеріали справи № 761/14803/23 надійшли до Верховного Суду. 

Розпорядженням керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 03 червня 2026 року призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями у зв`язку з обранням судді Тітова М. Ю. до Великої Палати Верховного Суду. 

Протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів справу призначено судді-доповідачеві Петрову Є. В., судді, які входять до складу колегії: Грушицький А. І., Литвиненко І. В. 

Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

Відповідно до пункту 16 частини першої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо залишення позову (заяви) без розгляду. 

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку. 

Відповідно до абзацу другого частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

У цій справі Верховний Суд повинен дати відповідь на питання про те, чи містить касаційна скарга обґрунтовані доводи щодо відсутності у Глущенка А. В. повноважень на подання та підписання апеляційної скарги від імені Київської міської ради, а отже, і щодо наявності підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції. 

Водночас касаційна скарга не містить доводів щодо помилковості висновків апеляційного суду про наявність підстав для скасування ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 22 липня 2025 року та направлення справи для продовження розгляду, зокрема щодо застосування положень Закону № 4292-ІХ, частини п`ятої статті 390 ЦК України, абзацу другого частини четвертої статті 177 ЦПК України та пункту 8 частини першої статті 257 ЦПК України. Фактично доводи касаційної скарги зводяться виключно до твердження про відсутність у Глущенка А. В. належних повноважень на подання та підписання апеляційної скарги від імені Київської міської ради. 

Отже, відповідно до статті 400 ЦПК України Верховний Суд перевіряє законність постанови апеляційного суду лише в межах наведених заявником доводів та не здійснює перевірки правильності висновків апеляційного суду щодо суті вирішеного ним процесуального питання про скасування ухвали суду першої інстанції і направлення справи для продовження розгляду. 

Відповідно до статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника. Юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника. Держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника. 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 липня 2020 року у справі № 9901/39/20 та в ухвалі від 08 червня 2022 року у справі № 303/4297/20 роз`яснила, що для визнання особи такою, яка діє в порядку самопредставництва органу місцевого самоврядування, необхідно, щоб її право діяти від імені відповідного органу прямо випливало із закону, статуту, положення, трудового договору (контракту), посадової інструкції або іншого документа, який визначає її посадові обов`язки. 

Відповідно до статей 7, 8, 10-1 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» місцеве самоврядування у місті Києві здійснюється, зокрема, через Київську міську раду та її виконавчий орган - Київську міську державну адміністрацію. 

Департамент земельних ресурсів є структурним підрозділом виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), який забезпечує виконання повноважень Київської міської ради у сфері земельних відносин та є підзвітним і підконтрольним Київській міській раді. Одним із його основних завдань є забезпечення виконання повноважень Київської міської ради у сфері управління землями комунальної власності територіальної громади міста Києва. 

Із матеріалів справи відомо, що на підтвердження своїх повноважень діяти від імені Київської міської ради Глущенко А. В. подав документи, які підтверджують його перебування у трудових відносинах із Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), а також визначають обсяг його посадових обов`язків щодо представництва інтересів Київської міської ради в судах. 

Зокрема, наказом директора Департаменту земельних ресурсів від 25 січня 2022 року № 43-к Глущенка А. В. призначено на посаду головного спеціаліста відділу судової роботи юридичного управління, а наказом від 08 травня 2025 року № 118-к - на посаду заступника начальника відділу судової роботи юридичного управління цього ж Департаменту. 

Відповідно до Положення про юридичне управління Департаменту земельних ресурсів одним із його основних завдань є здійснення захисту прав та інтересів Київської міської ради в судах у порядку самопредставництва, а до функцій управління належать підготовка та подання процесуальних документів, а також представництво інтересів Київської міської ради під час судового розгляду справ. 

Крім того, посадовою інструкцією Глущенка А. В. передбачено обов`язок забезпечувати захист прав та інтересів Київської міської ради у судах, готувати та подавати процесуальні документи, а також здійснювати представництво її інтересів під час розгляду справ судами. 

Також Київський міський голова 20 грудня 2022 року, 29 травня 2025 року та 16 грудня 2025 року видавав Глущенку А. В. довіреності, якими уповноважував його представляти інтереси Київської міської ради в судах усіх юрисдикцій та інстанцій, у тому числі з правом підписання та подання позовних заяв, апеляційних і касаційних скарг, заяв, клопотань та інших процесуальних документів. 

Таким чином, на момент подання позовної заяви та апеляційної скарги повноваження Глущенка А. В. діяти від імені Київської міської ради підтверджувалися сукупністю належних доказів, а саме документами, що підтверджують його перебування у трудових відносинах із структурним підрозділом виконавчого органу Київської міської ради та визначають його обов`язок здійснювати самопредставництво інтересів Київської міської ради в судах, а також виданими йому довіреностями. 

Подібного висновку щодо належності таких документів для підтвердження повноважень працівників Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) діяти від імені Київської міської ради в суді дійшов Верховний Суд у постановах від 08 грудня 2021 року у справі № 753/14971/18 та від 08 квітня 2026 року у справі № 761/18913/23. 

За таких обставин апеляційний суд обґрунтовано визнав підтвердженими повноваження Глущенка А. В. на подання та підписання апеляційної скарги від імені Київської міської ради та правомірно здійснив її апеляційний перегляд. 

Наведені у касаційній скарзі доводи цього висновку не спростовують, зводяться до власного тлумачення заявником поданих доказів та не дають підстав для висновку про порушення апеляційним судом норм процесуального права. 

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова апеляційного суду ухвалена з додержанням норм процесуального права, а підстави для її скасування відсутні. 

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України. 

Щодо судових витрат 

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Костинчук Павло Михайлович, залишити без задоволення. 

Постанову Київського апеляційного суду від 19 лютого 2026 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді:	Є. В. Петров	
		
	А. І. Грушицький	
		
	І. В. Литвиненко