ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2026 року
м. Київ
справа № 234/13321/15-к
провадження № 51-2123 км 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурорів ОСОБА_5 ,
ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
засудженого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),
осіб, щодо яких закрито ОСОБА_8 , ОСОБА_9 (в режимі 
кримінальне провадження відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 25 квітня 2025 року у кримінальному провадженні № 42015000000000186 за обвинуваченням

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Макіївки, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Донецьк, жителя АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця та жителя АДРЕСА_3 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 21 грудня 2016 року засуджено:
- ОСОБА_9 за ч. 3 ст. 368 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з позбавленням права займати посади, пов`язані із державною службою строком на 3 роки, з конфіскацією всього належного йому майна на праві приватної власності;
- ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 368 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з позбавленням права займати посади, пов`язані із державною службою строком на 3 роки, з конфіскацією всього належного йому майна на праві приватної власності;
- ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 369-2 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 1500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 25 500 грн. На підставі ст.ст. 52, 55 КК України ОСОБА_7 призначено додаткове покарання у виді позбавлення права займати посади, пов`язані з державною службою, строком на 3 роки.
Вирішено питання судових витрат та речових доказів.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 25 квітня 2025 року задоволено клопотання ОСОБА_9 та ОСОБА_8 про звільнення їх від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України.
Вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_8 скасовано, звільнено їх від кримінальної відповідальності за ч. 3 ст. 368 КК України на підставі п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, кримінальне провадження щодо них закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.
На підставі ч. 2 ст. 404 КПК України вирок суду щодо ОСОБА_7 змінено, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнено його від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.
Вирішені питання щодо скасування арешту на майно.
В іншій частині вирок щодо ОСОБА_7 залишено без зміни.

Суд першої інстанції встановив, що за детально описаних у вироку обставин ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , будучи службовими особами, які займають відповідальне становище, діючи з прямим умислом і корисливим мотивом, за попередньою змовою між собою групою осіб, використовуючи службове становище всупереч інтересам служби, одержали неправомірну вигоду в значному розмірі для себе та третьої особи за невчинення ними як службовими особами в інтересах тих, хто надає неправомірну вигоду дій з використанням наданих їм влади та службового становища.
ОСОБА_7 , діючи з прямим умислом, в особистих інтересах, використовуючи службове становище всупереч інтересам служби, одержав неправомірну вигоду для третіх осіб за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
У змінах та доповненнях до касаційної скарги ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Зазначає, що апеляційний суд провів засідання без його участі та без його захисника, не повідомив про дату розгляду, що позбавило його можливості відкликати заяву, судом не було йому роз`яснено наслідків подання такої заяви, чим порушено право на захист і не з`ясовано, чи було його клопотання добровільним, усвідомленим, актуальним на момент розгляду. Апеляційний суд проігнорував його клопотання про залучення захисника за призначенням.
Також вказує на неправомірне використання апеляційним судом терміну «нереабілітуючі підстави», на порушення ст. 401 КПК України, оскільки суд не вирішив його клопотання, зокрема, щодо запобіжних заходів, не надав йому відповідні ухвали або протоколи судового засідання.

ОСОБА_9 у касаційній скарзі з доповненням просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Стверджує, що апеляційний суд провів засідання без його участі, не повідомивши його про дати судових засідань, оголосив заяву про припинення повноважень захисника без участі цього захисника та відмовив у залученні ОСОБА_9 безкоштовного захисника, чим порушив вимоги ч. 3 ст. 54 КПК України. Зазначає, що при закритті кримінального провадження за ст. 49 КК України апеляційний суд не мав права констатувати факт вчинення ним злочину, без дослідження доказів визнав його винним та вказав в ухвалі, що це є нереабілітуюча підстава. ОСОБА_9 посилається на те, що внаслідок відсутності в судовому засіданні захисника невірно розумів наслідків закриття провадження з цієї підстави.
Також посилається на невирішення в суді апеляційної інстанції клопотань сторони захисту, питання щодо повернення йому всього майна, а тому ухвала не відповідає вимогам ст. 419 КПК України. 
Крім того, ОСОБА_9 вважає, що клопотання про зміну підсудності кримінального провадження було подано неуповноваженим органом.

Позиції інших учасників судового провадження

ОСОБА_9 у суді касаційної інстанції підтримав свою скаргу, вказував на позбавлення його судом апеляційної інстанції права на захист, невирішення цим судом його клопотань, а також посилався на те, що апеляційний суд при вирішенні питання щодо закриття кримінального провадження на підставі ст. 49 КК України без дослідження матеріалів справи визнав його винним у вчиненні кримінального правопорушення.
ОСОБА_8 у судовому засіданні стверджував про порушення його права на захист, оскільки клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності було розглянуто апеляційним судом без його участі та участі захисника. Стверджував, що апеляційний суд позбавив його можливості домогтися виправдання, не повідомив про дату та час апеляційного розгляду, а тому ухвала цього суду підлягає скасуванню.
ОСОБА_7 підтримав подані касаційні скарги.
Прокурор ОСОБА_5 підтримав подані прокурором ОСОБА_6 заперечення на касаційні скарги, вважав що апеляційний суд при розгляді клопотань ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не порушив вимог кримінального процесуального закону, а тому ухвалу апеляційного суду слід залишити без зміни.
Прокурор ОСОБА_6 підтримав свого колегу, просив залишити ухвалу апеляційного суду без зміни, а касаційні скарги - без задоволення.

Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Згідно зі ст. 433 цього Кодексу суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. При перевірці доводів касаційних скарг Суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій.

Мотиви суду

Право особи на захист є однією з фундаментальних засад кримінального судочинства в Україні, яке гарантує особі можливість спростувати або пом`якшити висунуте обвинувачення і захистити свої права й законні інтереси.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 КПК України підозрюваний, обвинувачений, виправданий, засуджений має право на захист, яке полягає у наданні йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у кримінальному провадженні, користуватися правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом.

Разом із цим право на захист не є абсолютним і може підлягати обмеженням, на чому неодноразово наголошував Європейський суд з прав людини в розрізі застосування п. 3 ст. 6 Конвенції. Головна умова таких обмежень - вони не повинні позбавляти обвинуваченого права на загальну справедливість судового розгляду. Межі права на захист визначаються через необхідність дотримання балансу між інтересами правосуддя та правами окремої особи.

Оцінюючи обставини цього кримінального провадження, суд касаційної інстанції вважає, що ОСОБА_9 та ОСОБА_8 було забезпечено можливість скористатися усіма складовими права на захист, визначеними наведеними положеннями процесуального закону з огляду на таке.

Протягом усього досудового розслідування та розгляду кримінального провадження у судах першої та апеляційної інстанції ОСОБА_9 та ОСОБА_8 були представлені одночасно кількома захисниками, із якими у них були укладені угоди та які брали участь у судових засіданнях, в тому числі під час апеляційного розгляду. При цьому суд апеляційної інстанції постійно направляв захисникам повідомлення про дату та час розгляду з метою забезпечення їх участі під час апеляційного розгляду. 

Також 13 березня 2025 року до суду були подані заяви про припинення дії договорів із захисниками ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які представляли інтереси ОСОБА_9 . 

Останній заявив клопотання про призначення йому безоплатного захисника для участі в суді апеляційної інстанції. 

Суд зобов`язаний забезпечити участь захисника у кримінальному провадженні у випадках, чітко визначених ч. 1 ст. 49 КПК України, зокрема, коли відповідно до вимог ст. 52 цього Кодексу участь захисника є обов`язковою або коли обвинувачений заявив клопотання про залучення захисника, але за відсутністю коштів чи з інших об`єктивних причин не може його залучити самостійно.

Статтею 14 Закону України «Про безоплатну правничу допомогу» визначені категорії осіб, які мають право на безоплатну вторинну правничу допомогу, серед них: 1) повнолітні особи, якщо їхній середньомісячний дохід не перевищує двох розмірів прожиткового мінімуму, а також особи з інвалідністю, які отримують пенсію або державну соціальну допомогу відповідно до законів України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» і «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю», у розмірі, що не перевищує двох прожиткових мінімумів для працездатної особи; 2) особи, які відповідно до положень Кримінального процесуального кодексу України вважаються затриманими, стосовно яких обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою; особи, засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або обмеження волі.

Зважаючи на те, що ОСОБА_9 не утримувався під вартою, не навів об`єктивних причин неможливості самостійного залучення ним захисника, а відповідно до ст. 52 КПК України участь захисника у цьому кримінальному провадженні не є обов`язковою, суд апеляційної інстанції не вбачав підстав для призначення йому безоплатного захисника.

Водночас апеляційний суд відклав засідання для надання ОСОБА_9 часу залучити захисника, а також роз`яснив, що заявник має право самостійно звернутися до Центру з надання безоплатної правничої допомоги, надавши передбачені законом докази того, що він відповідно до ст. 14 Закону України «Про безоплатну правничу допомогу» має право на безоплатну вторинну правничу допомогу. Проте ОСОБА_9 цим правом не скористався, угоди з будь-яким іншим захисником не уклав.

В судовому засіданні 25 квітня 2025 року з`ясовувалося питання можливості проведення цього засідання за відсутності захисника, проти чого ОСОБА_9 не заперечував та заявив, що буде здійснювати захист самостійно, оскільки сам є діючим адвокатом.

У ОСОБА_8 на момент подання клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України була діюча угода із захисником ОСОБА_12 , який був належним чином повідомлений про дату та час розгляду, проте в судове засідання не з`явився.

Суд звертає увагу на те, що підстави для обов`язкової участі захисника в судовому засіданні чітко визначені в ст. 52 КПК України. У цьому кримінальному провадженні такі підстави відсутні. Відповідно до ч. 4 ст. 405 цього Кодексу неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Враховуючи наведене, а також тривалість апеляційного розгляду, суд перейшов до невідкладного розгляду клопотань ОСОБА_9 та ОСОБА_8 про звільнення їх від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України.

Суд касаційної інстанції зважає також на те, що ОСОБА_9 і ОСОБА_8 є професійними юристами, обіймали посади в органах прокуратури, що передбачає наявність вищої юридичної освіти та складання відповідних кваліфікаційних іспитів. Крім того, на момент апеляційного розгляду ОСОБА_9 був діючим адвокатом, представляв інтереси іншої особи у кримінальному провадженні, про що особисто повідомив під час апеляційного розгляду цього кримінального провадження. Враховуючи наведене, твердження у касаційних скаргах про недостатнє розуміння ними наслідків подання клопотання про таке звільнення від кримінальної відповідальності є голослівним.

Крім того, з матеріалів кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_9 та ОСОБА_8 подали письмові клопотання про закриття кримінального провадження відносно них за закінченням строків давності на підставі ст. 49 КК України 07 та 08 квітня відповідно. Найближче судове засідання, на якому суд мав розглядати ці клопотання, не відбулося у зв`язку із участю прокурора у невідкладних слідчих діях в іншому провадженні. Розгляд було відкладено на 25 квітня 2025 року. Отже, у заявників було достатньо часу, щоб усвідомити наслідки такого звільнення, проконсультуватися зі своїми захисниками та, за необхідності, звернутися до суду із відмовою від свого клопотання. Проте, цього зроблено не було. Більш того, в судовому засіданні ОСОБА_9 наполягав на задоволенні свого клопотання та закриття кримінального провадження з цієї підстави.

Під час розгляду вказаних клопотань апеляційний суд роз`яснив наслідки звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, отже застосована судом процедура відповідала вимогам кримінального процесуального закону.

Що стосується доводів ОСОБА_8 щодо неповідомлення його про дату та час апеляційного розгляду, то вони спростовуються матеріалами провадження.

Згідно інформації, яка міститься в матеріалах кримінального провадження, під час апеляційного розгляду ОСОБА_9 та ОСОБА_8 змінили місце свого проживання, яке суду не повідомили. Судові повістки, направлені на останню відому адресу місця їх проживання, поверталися без вручення адресату. Водночас матеріали провадження містять згоду ОСОБА_9 та ОСОБА_8 на отримання судових повісток, повідомлень і викликів на їх електронні адреси.

Відповідно до ст. 135 КПК України особа викликається до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду шляхом вручення повістки про виклик, надіслання її поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, здійснення виклику по телефону або телеграмою.

У разі якщо особа подала письмову заяву про здійснення виклику в конкретному кримінальному провадженні з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи та/або її окремої підсистеми (модуля), то за наявності технічної можливості така особа викликається шляхом надсилання їй текстових повідомлень у порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи (ЄСІТС).

На виконання цієї вимоги процесуального закону суд апеляційної інстанції здійснював інформування учасників кримінального провадження шляхом надсилання їм відповідних повідомлень на вказані ними електронні адреси шляхом надіслання електронних листів, а також відповідна інформація була розміщена на сайті цього суду.

Отже, суд апеляційної інстанції здійснив усіх передбачених законом заходів для належного повідомлення учасників провадження про дату та час судового розгляду. 
Верховний Суд зауважує, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. А тому слід констатувати, що учасники не тільки були належним чином поінформовані, а й мали можливість дізнатися відповідну інформацію з відкритих джерел.

Суд звертає увагу, що судові засідання за участю ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та їх захисників відбувалися у режимі відеоконференції через систему ЄСІТС, де вони були зареєстровані як учасники процесу та неодноразово брали участь у судових засіданнях дистанційно. А отже, застосовані судом апеляційної інстанції заходи комунікації з учасниками та система їх повідомлення була дієвою і забезпечувала належним чином дотримання процесуальних прав учасників судового провадження. 

Апеляційний суд виконав свій обов`язок щодо забезпечення балансу між правом на захист, загальним інтересом суспільства у здійсненні правосуддя та загальною справедливістю судового розгляду. При цьому право ОСОБА_9 та ОСОБА_8 на захист у суді апеляційної інстанції порушено не було.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею тяжкого злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло 10 років.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України у разі звільнення особи від кримінальної відповідальності суд закриває кримінальне провадження.

Частиною 8 цієї норми процесуального закону визначено, що закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України не допускається лише у випадку, коли підозрюваний, обвинувачений проти цього заперечує. У цьому разі розгляд кримінального провадження продовжується в загальному порядку.

За правилами ч. 3 ст. 288 КПК України суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Для застосування положень ст. 49 КК України необхідно дотримання таких умов: 1) з дня вчинення особи кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули строки, визначені ч. 1 цієї норми закону; 2) перебіг цього строку не зупинявся і не переривався; 3) особа не заперечує проти закриття кримінального провадження з цієї підстави.

Отже, наявність цих умов є правовою підставою для прийняття судом рішення про звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності.

Як убачається з матеріалів провадження,  ОСОБА_9 та ОСОБА_8 звернулися до суду апеляційної інстанції з письмовим клопотанням про звільнення їх від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та про закриття кримінального провадження щодо них за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. У клопотаннях заявники вказували, що зазначені в обвинувальному акті обставини, які їм інкримінуються, мали місце у період з вересня 2014 року по 06 квітня 2015 року, санкція інкримінованої їм статті передбачає покарання до 10 років позбавлення волі, отже цей злочин віднесено до категорії тяжких, строк давності притягнення до кримінальної відповідальності за яких становить 10 років. На момент подання ними відповідного клопотання ці строки сплинули. А тому ОСОБА_9 та ОСОБА_8 просили скасувати вирок суду та закрити кримінальне провадження щодо них на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України за закінченням строків давності.

Суд апеляційної інстанції, розглянувши в судовому засіданні ці клопотання встановив, що з моменту вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, минули строки давності притягнення особи до кримінальної відповідальності, перебіг цих строків не переривався та не зупинявся, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 висловили свою позицію щодо звільнення їх від кримінальної відповідальності, надавши суду відповідні письмові клопотання. ОСОБА_9 у судовому засіданні апеляційної інстанції підтвердив, що наполягає на задоволенні свого клопотання та закритті кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України. 

Враховуючи те, що закінчення строків давності, визначених у ст. 49 КК України, є безумовною підставою для звільнення особи від кримінальної відповідальності, за відсутності обставин, які би свідчили про зупинення чи переривання цих строків, та за наявності письмового клопотання ОСОБА_9 і ОСОБА_8 про таке звільнення, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що кримінальне провадження відносно них підлягає закриттю на підставах, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України. Своє рішення суд мотивував.

Доводи у касаційних скаргах про те, що  ОСОБА_9 та ОСОБА_8 не визнавали своєї вини та заперечували факт вчинення ними злочину, що вимагало від апеляційного суду дослідити докази та надати їм відповідну оцінку, не ґрунтуються на законі.

За змістом статей 284, 288 КПК України підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах.

Отже, наявність таких умов є правовою підставою для прийняття судом рішення про звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності. Визнання підозрюваним, обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення як обов`язкової умови для такого звільнення кримінальним процесуальним законом не передбачено.

Крім того, ч. 4 ст. 286 КПК України чітко визначено, що суд має розглянути клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності невідкладно. Ця норма, як і положення ст. 49 КК України, є імперативною, яка передбачає не право суду, а його обов`язок розглянути відповідне клопотання. Тобто, розгляд цього клопотання відповідно до вимог закону є пріоритетним для суду, а отже розгляд інших клопотань, за умови прийняття судом рішення про звільнення особи від кримінальної відповідальності із закриттям кримінального провадження, є недоречним. Тому доводи у касаційних скаргах про те, що апеляційний суд не розглянув інші клопотання сторони захисту, не ґрунтуються на вимогах закону. Твердження касаторів про неправомірне використання апеляційним судом деяких термінів стосуються незгоди із застосуванням у тексті судового рішення формулювань, які не впливають на законність цього рішення.

Інші доводи скаржників не впливають загалом на правильність ухвали суду апеляційної інстанції.

Апеляційний суд діяв відповідно до вимог кримінального процесуального закону, ухвала цього суду є обґрунтованою та вмотивованою, підстав вважати її незаконною в ході касаційного розгляду не встановлено. Ухвала суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Отже, мотиви щодо незгоди із судовими рішеннями, на які посилаються скаржники, не спростовують правильності висновків суду і не містять переконливих доводів, які б дозволили Верховному Суду дійти висновку про порушення норм матеріального чи процесуального права, які би були безумовними підставами для скасування судового рішення.

Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню. У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити судове рішення без зміни.

З цих підстав суд ухвалив:

Ухвалу Полтавського апеляційного суду від 25 квітня 2025 року щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 залишити без зміни, а касаційні скарги ОСОБА_8 та ОСОБА_9 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3