Справа № 463/3274/26
Провадження № 2-о/463/139/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2026 року місто Львів
Личаківський районний суд міста Львова в складі:
головуючої судді Ціпивко І.І.
з участю секретаря судового засідання Гусак К.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Міністерство розвитку громад та територій України, російська федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення

встановив:

Заявник звернувся до суду із заявою, якою просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт вимушеного переселення з території міста Маріуполь Донецької області, яке відбулося внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупації частини території України.
В обґрунтування заявлених вимог покликався на те, що проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Після початку повномасштабного збройного вторгнення російською федерацією проти України був вимушений покинути постійне місце проживання і реєстрації та переїхати в місто Виноградів Закарпатської області, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 19 квітня 2022 року № 2109-7000898581, потім переїхати до міста Львів, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 01 листопада 2024 року № 1309 7002155523. До початку окупації міста Маріуполя Донецької області він, як повноправний громадянин своєї країни мав власне майно, налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. Він переселився з окупованої території задля уникнення загрози життю, здоров`ю, свободи, насильницькій втраті громадянства, особистих прав на свободу пересування, вираження думки, майнових прав вільного володіння, розпорядження та користування майном, прав на працю та захист у результаті збройної агресії рф. Будучи особою, яка постраждала від агресії рф проти України та був вимушений покинути своє постійне місце проживання, відтак звернувся з заявою про встановлення юридичного факту вимушеного переселення з окупованої території. Дане звернення зумовлене тим, що він має на меті визначити статус заявника як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, що зумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Крім того, від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація його особистих та майнових прав. Озброєна агресія російської федерації та часткова окупація Донецької області, призвели до неможливості подальшого проживання в місті Маріуполі Донецької області оскільки самопроголошена влада почала переслідувати людей та примушувати їх співпрацювати з терористами з метою повної окупації міста. Переселення з території Донецької області сталося задля уникнення загрози життю, здоров`ю, свободі, насильницької втрати громадянства, особистих прав на свободу пересування, навчання, висловлення власної думки, майнових прав вільного володіння, розпорядження та користування майном, прав на працю та захист у результаті збройної агресії російської федерації.
Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 03.04.2026 року головуючим суддею в справі визначено суддю Ціпивко І.І.
Ухвалою судді від 03.04.2026 заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 29.04.2026 року. Роз`яснено сторонам їх процесуальні права.
29.04.2026 року розгляд справи відкладено через неявку сторін на 12.05.2026 року.
Заявник ОСОБА_1 надіслав до суду клопотання про розгляд справи без його участі. Вимоги заяви підтримав та просив її задовольнити.
Розгляд справи відбувся без участі сторін. 
Представник заінтересованої особи Міністерство розвитку громад та територій України надіслав до суду письмові пояснення, яким вирішення заяви залищив на розсуд суду, проте зауважив, що Міністерство розвитку громад та територій України не може бути заінтересованою особою у даній справі. Справу просив розглядати без його участі.
Інші учасники судового провадження у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи в суді. Причини неявки суду не повідомили.
Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши та дослідивши письмові докази по справі, які мають юридичне значення для її розгляду, вважає, що заява підлягає до задоволення з наступних підстав.
Фактичні обставини справи, встановлені судом, та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець м. Донецьк Донецької області, зареєстрований за адресою: м. Маріуполь Донецької області, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 03.12.2021 року, виданої Управлінням з оформлення паспортних документів та реєстрації місця проживання Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради Донецької області.
З квітня 2022 року переїхав на постійне місце проживання у м. Виноградів Закарпатської області, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 19.04.2022 року № 2109-7000898581.
Згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 01.11.2024 року № 1309-7002155523 ОСОБА_1 переїхав до м. Львова.
Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно зі статтею 4 Конвенції ООН про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини.
Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України у тому числі може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру.
Частинами першою статті 4, частиною першою статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.
Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання.
Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» не передбачено порядку підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення.
Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Відповідно до частин першої та другої статті 124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
У Рішенні Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) визначено, що частину другу статті 124 Конституції України необхідно розуміти так, що юрисдикція судів, тобто їх повноваження вирішувати спори про право та інші правові питання, поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян.
Зміни до Конституції України, запроваджені Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», не призводять до втрати значення наведеного Рішення Конституційного Суду України.
У Рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.
У частині четвертій статті 10 ЦПК України 2004 року і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ЄСПЛ у справі «Ilascu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 313; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan»
від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 129).
У разі наявності виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Ilascu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 333; рішення ЄСПЛ у справі «Catan and Others v. the Republic of Moldova and Russia»
від 19 жовтня 2012 року №№ 43370/04, 8252/05 and 18454/06, § 109; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06,
§ 130).
У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ЄСПЛ у справі «Ilascu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § ;335, § 339; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 131). Таким чином, перша частина цих зобов`язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму (див. там само, §§ 340-345). Згідно з другою частиною зобов`язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника (див. там само, §§ 340-345, § 346; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan»
від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 132).
Згідно з частиною першою та пунктом п`ятим частини другої статті 234 ЦПК України, 2004 року, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, у порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає у порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Згідно з частиною другою статті 256 ЦПК України, 2004 року, та частини другої статті 315 чинної редакції ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян.
Відповідно до частини третьої статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права.
Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII затверджено звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, в якому, зокрема, вказано, що від початку агресії наприкінці лютого 2014 року Російська Федерація систематично порушує загальновизнані норми міжнародного права, права людини, в тому числі право на життя мирних громадян України, які стали заручниками терористів на окупованій території Донбасу. Цинізм кремлівської агресії, яка включає активну підтримку терористів на державному рівні, перетворює вбивство безневинних мирних громадян на звичне повсякденне явище.
Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією місто Маріуполь Донецької області, в якому постійно проживав заявник, входило до переліку територій бойових дій, а з 05.03.2022 року є тимчасово окупованим. Внаслідок чого, заявник після участі у відсічі збройної агресії та перебування у полоні був вимушений переселитися до м.Львова, де проживає на даний час.
Через переселення, заявнику довелось повністю змінити своє життя. Він був позбавлений можливості проживати в рідному місті, підтримувати нормальні життєві зв`язки з рідними особами. В результаті чого був вимушений обживатися на новому місці та прилаштовуватися до нових життєвих умов. Відтак, установлений спосіб життя заявника фактично втрачено.
Звертаючись із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заявник звертав увагу на те, що саме в результаті збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий російською федерацією, він був вимушений переселитися з тимчасово окупованої території. Вказав, що встановлення цього юридично значимого для нього факту, необхідно для визначення його статусу, як особи, на яку поширюється дія Конвенції про захист цивільного населення під час війни.
Висновки суду за результатами розгляду заяви.
Судом на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином України, зареєстрований у місті Маріуполь Донецької області. До початку окупації міста Маріуполь ОСОБА_1 , як повноправний громадянин своєї країни, мав власне майно, налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. Проте наведені обставини призвели до неможливості подальшого проживання у місті Маріуполь, а тому унаслідок воєнних дій Російської Федерації ОСОБА_1 змушений був переїхати до м. Виноградів Закарпатської області, залишивши житло у місті Маріуполь Донецької області, змінивши власний побут та спосіб життя.
ОСОБА_1 переселився з території окупованої частини Донецької області задля уникнення загрози життю, здоров`ю, свободи, насильницькій втраті громадянства, особистих прав на свободу пересування, вираження думки, майнових прав вільного володіння, розпорядження та користування майном, прав на працю та захист у результаті збройної агресії Російської Федерації. Встановити такий юридичний факт заявнику потрібно для визначення його статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, нормами національного законодавства, іншими нормами міжнародного права.
Беручи до уваги вищенаведене, суд вважає, що заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню, оскільки факти вимушеного переселення з тимчасово окупованої території України знайшов своє підтвердження під час судового розгляду, іншим чином встановлення цього факту неможливе.
Щодо судового збору.
Відповідно до ч. 7 ст.294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.
Відтак судові витрати слід віднести на рахунок заявника.
Керуючись ст. 293, 294,315-319ЦПК України, суд,

ухвалив:
заяву задовольнити.
Встановити факт вимушеного переселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з території міста Маріуполь Донецької області, яке відбулося внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупації частини території України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 13.05.2026 року.

Суддя         Ірина ЦІПИВКО