ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5255/26 Справа № 185/13596/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Болдирєва У. М. Суддя у 2-й інстанції - Гапонов А. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

Головуючого судді-доповідача Гапонова А.В.
суддів Никифоряка Л.П., Халаджи О.В. 
за участю секретаря Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Павлоградтеплоенерго» Павлоградської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію, 
- за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Павлоградтеплоенерго» Павлоградської міської ради 
на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2026 року, -
В С Т А Н О В И В:

ІСТОРІЯ СПРАВИ 
30.10.2025 року до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшов позов Комунального підприємства «Павлоградтеплоенерго» Павлоградської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію, в якому, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за спожиту теплову енергію за період з 01 грудня 2012 року по 01 жовтня 2025 року у розмірі 98024,46 грн, інфляційні втрати у розмірі 6880,83 грн, три відсотки річних у розмірі 2189,16 грн, пеню у розмірі 242,41 грн.
В обґрунтування позову зазначено, що відповідачка є споживачем послуг з централізованого опалення, що надаються до квартири АДРЕСА_1 , однак не сплачувала за фактично спожиту теплову енергію.
Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2026 року позов Комунального підприємства «Павлоградтеплоенерго» Павлоградської міської ради до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію залишено без розгляду.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ 
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2026 року позов Комунального підприємства «Павлоградтеплоенерго» Павлоградської міської ради задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Комунального підприємства «Павлоградтеплоенерго» Павлоградської міської ради заборгованість по оплаті за спожиту теплову енергію за період з 01 жовтня 2022 року по 01 жовтня 2025 року у розмірі 43631,55 (сорок три тисячі шістсот тридцять одна) грн.
В іншій частині позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Комунального підприємства «Павлоградтеплоенерго» Павлоградської міської ради судові витрати на сплату судового збору у розмірі 3028,00 (три тисячі двадцять вісім) грн.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
04.03.2026 року від Комунального підприємства «Павлоградтеплоенерго» Павлоградської міської радинадійшла апеляційна скарга в якій ставиться вимога про скасування рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2026 року та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. 
В обґрунтуванні доводів апеляційної скарги зазначено, що звернення до суду з вимогами про стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії відбулось в межах строку позовної давності, враховуючи продовження законом строків позовної давності на строк дії карантину та воєнного стану в Україні.
Суд першої інстанції не врахував положення постанови Кабінету Міністрів України від 5 березня 2022 року № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану», а також не дослідив належним чином чинну редакцію Наказу Мінреінтеграції від 22.12.2022 року №309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», та не встановив, що передбачена законодавством заборона не поширюється на Павлоградську міську територіальну громаду, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Від ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Годько Інна Олегівна надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі.
Зазначають, що відповідачі згодні із застосування судом строків позовної давності відповідно до ст. 257, 267 Цивільного кодексу України. 
Також, на думку відповідачів нараховування та стягнення неустойки (штрафи, пеню), інфляційні нарахування, проценти річних таким, що суперечить вимогам чинного законодавства України.

СУДОВІ ВИКЛИКИ
Сторони належним чином повідомлені про день та час розгляду справи (а.с.86-87).

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Відповідно до ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення сторін, які з`явились у судове засідання, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції треба скасувати та винести нове рішення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено.

КП «Павлоградтеплоенерго» надаються послуги з теплопостачання за адресою АДРЕСА_2 .
Згідно з особистим рахунком НОМЕР_1 заборгованість за спожиту теплову енергію за зазначеною адресою, нарахована за період з 01 грудня 2012 року по 01 жовтня 2025 року складає 98024,46 грн (а.с.6-8).
Відомостей про погашення цієї заборгованості на день розгляду справи не надійшло.
Згідно з довідкою відділу реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Павлоградської міської ради № 3380 від 17 листопада 2025 року, місце проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровано за адресою АДРЕСА_2 , починаючи з 13 березня 2014 року по теперішній час. (а.с.31)
ОСОБА_1 досягла повноліття ІНФОРМАЦІЯ_2 , саме з цього часу виникає її зобов`язання з оплати житлово-комунальних послуг за адресою зареєстрованого місця проживання.
У період з 04 грудня 2015 року відповідачка була зареєстрована за адресою надання послуг з теплопостачання, отже фактично споживала надані послуги, будь-яких доказів протилежного судом не отримано.
Відповідачка ОСОБА_1 за змістом поданого відзиву просить застосувати строк позовної давності.
Із особистого рахунку, доданого до позовної заяви, вбачажться, що за послуги з теплопостачання за адресою АДРЕСА_2 вносилася оплата у грудні 2014 року, потім тривалий час оплат не надходило, у грудні 2024 року сплачено 100 грн, у січні 2025 року – 179 грн, у травні 2025 року – 100 грн. Однак будь-яких підтверджень того, що оплата за послуги з теплопостачання здійснювалася саме відповідачем ОСОБА_3 , а не іншою особою, матеріали справи не містять. Отже позивач не довів, що ОСОБА_3 вчиняла дії, що свідчать про визнання боргу, і перебіг позовної давності за вимогами, заявленими до ОСОБА_3 , переривався.
Тому до заявлених вимог підлягає застосуванню трирічний строк позовної давності, слід стягнути з ОСОБА_3 на користь КП «Павлоградтеплоенерго» заборгованість по оплаті за спожиту теплову енергію за період з 01 жовтня 2022 року по 01 жовтня 2025 року, що згідно з даними особового рахунку складає 98024,46 грн – 54392,91 грн = 43631,55 грн.
В частині стягнення з відповідачки інфляційних втрат, трьох відсотків річних та пені позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки на день розгляду справи судом в Україні діє правовий режим воєнного стану, покладення на споживача комунальних послуг додаткової відповідальності у цей складний час не відповідатиме загальним засадам цивільного судочинства – справедливості, добросовісності та розумності.

Встановивши вказані обставини судом першої інстанції прийшов до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог.

Але колегія суддів апеляційного суду погодитись з таким висновком не може з огляду на таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Чинним законодавством статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, та правовідносини щодо стягнення заборгованості за кредитним договором охоплюються дією саме цієї статті.
Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі №679/1136/21 (провадження № 61-5238св22).

Дії карантину спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» скасовані постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про скасування на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 30.06.2023 року.
Отже, беручи до уваги вищевказані положення постанов Кабінету Міністрів України, встановлений на території України карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), діяв з 12.03.2020 року до 30.06.2023 року.

Крім того, згідно Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в зв`язку з військовою агресією РФ проти України, в Україні було введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, з подальшими його продовженнями, який триває і наразі.
Законом України від 15 березня 2022 року №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» внесено зміни до ЦК України щодо строків позовної давності. Так, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено зокрема п. 19, згідно якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
Пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Тобто, виходячи з вищенаведених положень закону, пропущеною слід вважати позовну давність лише за вимогами, що виникли до 02 квітня 2017 року.
Аналогічні висновки наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2025 року 903/602/24.

04.09.2025 року у зв`язку з набранням чинності Закону України № 4434-IX від 14.05.2025 року пункт 19 розділу виключено Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та відновлено перебіг строків позовної давності.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем КП «Павлоградтеплоенерго» Павлоградської міської ради заявлялась вимога про стягнення з відповідачки заборгованості за послуги з постачання теплової енергії за період з 01 грудня 2012 року по 01 жовтня 2025 року.
Таким чином, строк позовної давності розпочав свій відлік з 01 грудня 2012 року, разом з тим перебіг строків позовної давності щодо позовних вимоги за період з 02 квітня 2017 року були зупинені на період з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року у зв`язку з введенням карантину, а також з 22 лютого 2022 року до 04.09.2025 року.
Позов до суду надійшов 30 жовтня 2025 року, відтак, строк позовної давності може бути застосований до позовних вимог з 01 грудня 2012 року до 02 квітня 2017 року.
З огляду на наведене, позовні вимоги про стягнення заборгованості є обґрунтованими за період з 02 квітня 2017 року до 01 жовтня 2025 року, тобто у розмірі 84361,60 грн (98024,46 грн – 13662,86 грн).

Відповідачкою доказів на спростування заборгованості за послуги з постачання теплової енергії як до суду першої інстанції, так і до суду апеляційної інстанції надано не було.

Щодо доводів апеляційної скарги про неправомірну відмову у стягненні інфляційних втрат та 3%річних в порядку ст. 625 ЦК України, апеляційний суд зазначає наступне.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року №206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» в редакції від 05.03.2022 року було установлено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.

Разом з тим, у зв`язку з прийнятими змінами в редакції вказаної вище постанови від 30.12.2023 року було установлено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення плати за житлово-комунальні послуги населенням (у тому числі населенням, що проживає у будинках, де створено об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, житлово-будівельні (житлові) кооперативи або яким послуги надаються управителем чи іншою уповноваженою співвласниками особою за колективним договором) в територіальних громадах, що розташовані на територіях, на яких ведуться бойові дії (територіях можливих бойових дій, активних бойових дій, активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси) або тимчасово окупованих Російською Федерацією, відповідно до переліку, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій (до дати припинення можливості бойових дій, завершення бойових дій, завершення тимчасової окупації), або якщо нерухоме майно споживача було пошкоджено внаслідок воєнних (бойових) дій за умови інформування про такі випадки відповідного виконавця комунальної послуги (для послуги розподілу природного газу з урахуванням вимог Правил безпеки систем газопостачання, затверджених наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості від 15 травня 2015 року № 285).

Тобто визначено що з 30.12.2023 року дія постанови розповсюджується на територіальні громади, що розташовані на територіях, на яких ведуться бойові дії (територіях можливих бойових дій, активних бойових дій, активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси) або тимчасово окупованих Російською Федерацією, відповідно до переліку, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій.

З розрахунку наданого позивачем вбачається, що періоди на які нараховувались інфляційній втрати та 3% річних враховують встановлену постановою №206 заборону нарахування цих сум у період з 22.02.2022 року до 30.12.2023 року (а.с. 9).

Таким чином висновок суду першої інстанції про відмову у стягненні інфляційних втрат та 3% річних є таким, що суперечить встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року №206 порядку.

Разом з тим, у зв`язку зі зменшенням суми основної заборгованості з 98024,46 грн до 84361,60 грн, апеляційний суд вважає за необхідне пропорційно зменшити розмір заборгованості за інфляційними втратами та 3% річних наступним чином: інфляційні втрати - 5921,76 грн (84361,60 грн/98024,46 грн х 6880,83 грн); 3% річних - 1884,03 грн (84361,60 грн/98024,46 грн х 2189,16 грн)

При таким обставинах апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з винесенням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. 
Враховуючи, в оскаржуваному рішенні є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

СУДОВІ ВИТРАТИ
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За подання позовної заяви позивачем сплачений судовий збір у розмірі 3028,00 грн (а.с. 1).
Враховуючи, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2605,95 грн.
За подачу апеляційної скарги позивачем сплачений судовий збір у розмірі 3993,60 грн (а.с. 77), проте розмір судового збору що підлягав сплаті становив 3633,60 грн.
Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, тому з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3127,14 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Павлоградтеплоенерго» Павлоградської міської ради задовольнити частково.
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2026 року скасувати.
Позовні вимоги Комунального підприємства «Павлоградтеплоенерго» Павлоградської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь Комунального підприємства «Павлоградтеплоенерго» Павлоградської міської ради заборгованість по оплаті за спожиту теплову енергію у розмірі 92167,39 грн (дев`яносто дві тисячі сто шістдесят сім гривень 39 копійок), що складається з суми заборгованості за період з 02 квітня 2017 року до 01 жовтня 2025 року у розмірі 84361,60 грн, інфляційних втрат у розмірі 5921,76 грн, 3% річних у розмірі 1884,03 грн.
В іншій частині позовних вимог – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь Комунального підприємства «Павлоградтеплоенерго» Павлоградської міської ради судовий збір в суді першої інстанції у розмірі 2605,95 грн та в суді апеляційної інстанції у розмірі 3127,14 грн, що загалом становить 5733,09 гривень (п`ять тисяч сімсот тридцять три гривні 09 копійок).
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлено 09.06.2026 року.

Судді: