Номер провадження 2/754/1379/26
Справа №754/6351/25
РІШЕННЯ 
Іменем України

27 травня 2026 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:
головуючої - судді - Панченко О.М.
секретаря судового засідання - Сарнавського М.О.
за участі позивачки - ОСОБА_1 
представника позивачки - ОСОБА_2 
представника відповідача - ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про припинення права власності на частку в спільному майні, -
в с т а н о в и в:
24.04.2025 року представник позивача адвокат Доброчинська А.С., яка представляє інтереси позивачки, звернулась до суду із позовом до ОСОБА_5 в якому просить припинити право власності ОСОБА_5 на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 . Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 грошову компенсацію за 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 які внесені ОСОБА_4 на депозитний рахунок ДКСУ м. Київ на суму 692 838.00 грн. Визнати право власності ОСОБА_4 на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову вказує, що сторони у справі є колишнім подружжям, шлюб розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Києва 10.12.2014 року. Від шлюбу вони мають повнолітнього сина ОСОБА_6 , 2003 р.н., з яким відповідач не спілкується з 2015 року не бере участі у його вихованні. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21.12.2015 року в порядку поділу майна подружжя, визнано за відповідачем право власності на 1/3 частину спірної квартири, за позивачкою право власності на 2/3 частин спірної квартири. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав №369771411 від 14.03.2024 року позивачка є власником 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 . В липні 2014 року позивачка переїхала з вказаної квартири до родичів, у зв`язку із конфліктом з відповідачем. По грудень 2014 року позивачка сплачувала комунальні послуги, до моменту подання відповідачем позову про поділ майна подружжя. Відповідач залишився проживати у спірній квартирі, наскільки відомо позивачці він проживає там зі своєю цивільною дружиною ОСОБА_7 . На неодноразові спроби позивачки у 2015-2016 роках потрапити до квартири, відповідач реагував агресивно, погрожував заподіяти шкоду здоров`ю та життю позивачки, що підтверджується висновком ДОП Деснянського УП НП в м. Києві від 07.12.2016 р. 28.03.2025 року позивачка здійснила спробу скористуватися своєю власністю та не змогла потрапити до квартири, тому що двері ніхто не відчинив, а замки на дверях змінені, у зв`язку із чим позивачка викликала працівників поліції. Оскільки між сторонами існує конфлікт, з цих причин позивачка не має можливості користуватися своєю 2/3 частиною квартири та реалізовувати своє право власності, прийнявши до уваги, що частка відповідача у спірному майні є незначною та не може бути виділена в натурі, спільне володіння і користування майном є неможливим, тому позивачка була вимушена звернутися з позовом до суду.
Ухвалою суду від 28.04.2025 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
24.06.2025 року до суду від відповідача у справі надійшов відзив на позовну заяву, в якому з позовними вимогами, не погоджується. Зазначив, що даний судовий спір став для нього несподіванкою, позивачка жодного разу не зверталася до нього із пропозиціями чи претензіями щодо спільного користування квартирою або щодо придбання його частки, жодних розмов про їх спільну квартиру між ними не було. Позивачка є такою ж власницею майна, як і він, може користуватися квартирою, має свій власний комплект ключів від неї, він не змінював замки у дверях. З позовом він категорично не погоджується, оскільки спірна квартира є його єдиним житлом, йому немає де жити, а це завдасть йому істотної шкоди. Крім того, позивачка в позові зазначає неправдиві відомості щодо того, що він не дбає про квартиру, навпаки, він зробив косметичний ремонт, замінив вікна, тобто робить поліпшення у квартирі, підвищуючи її вартість. Насправді у позивачки немає потреби проживати в квартирі, тому що вона проживає разом із своїм цивільним чоловіком у великому приватному будинку на березі Дніпра (м. Київ, вул. 1-ша Східна, 3). Більш того, вони з позивачкою погодили, що він проживає у квартирі, здійснює у ній ремонт та відшкодовує їй вартість зайнятої ним кімнати. У 2017 році вони з позивачкою погодилися на укладення договору оренди її кімнати, який в послідуючому був підписаний між позивачкою та його цивільною дружиною ОСОБА_7 . З того часу позивачка отримує від них орендну плату і жодного разу не заявляла про припинення такого договору. Його частка в квартирі 1/3 і зовсім не є незначною, це третина двокімнатної квартири 58,6 квадратних метрів, це значна частка квартири, це фактично спальня та частина нежитлових приміщень. Впевнено заявляє, що припинення права власності на його частку у квартирі завдасть йому істотної шкоди, оскільки це його єдине житло, за відшкодовану вартість він не зможе придбати жодне інше житло у цьому ж районі, у нього наявна хвороба, існує необхідність лікування її у даному мікрорайоні, у нього хворі батьки, які проживають поруч та за якими необхідно здійснювати постійний догляд. Крім того, він сплачував аліменти на утримання їх спільного сина до досягнення ним повноліття, зустрічався з ним. Наразі він є вже повнолітній і проживає окремо від позивачки. Є неправдою, що у 2015-2016 роках коли позивачка намагалася потрапити до квартири він агресивно реагував, жодного слова про агресивну поведінку, погрози чи будь-які інші негативні дії з його боку у висновку ДОП Деснянського УП НП від 07.12.2026 року не йдеться. У 2014-2016 роках він частково сплачував комунальні послуги, але після того вони домовились про порядок користування житлом, його утримання та позивачка оформила з його цивільною дружиною договір оренди квартири від 04.02.2017 року за яким позивачка отримувала компенсацію за комунальні послуги в повному обсязі. Вони є співвласниками майна, конфлікту між ними не існує, вони можуть домовлятися про спільне користування майна, однак позивачка не проявила зацікавленості у цьому, правових підстав для припинення його права власності на його частину квартири не існує, тому просить суд відмовити у задоволенні позову.
30.06.2026 року від позивачки до суду надійшла відповідь на відзив. 
19.07.2026 року до суду від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.
Ухвалою суду від 09.09.2025 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.
Позивачка та представник позивачки у судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, надали пояснення аналогічні змісту позовної заяви, просять позовні вимоги задовольнити.
Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог, просила суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, підтримуючи позицію викладену у відзиві на позов.
Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що являється цивільною дружиною відповідача у справі ОСОБА_5 , з яким проживають разом з 2019 року у квартирі АДРЕСА_1 . В спірній квартирі вона проживає на підставі договору оренди, що був укладений між нею та позивачкою у справі. Позивачка проживає з цивільним чоловіком по АДРЕСА_2 , вона привозила їй туди кошти за оренду кімнати. У позивачки є ключі від спірної квартири і вона приходить до квартири, коли їй треба, ключі від замків вони не змінювали. Якщо хоче жити в квартирі, то вони з чоловіком не заперечують, нехай живе. У чоловіка немає іншого житла, крім того він доглядає стареньких батьків, які проживають на мікрорайоні Троєщина.
Заслухавши пояснення позивачки, представника позивачки, представника відповідача, допитавши свідка, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10.12.2014 року шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21.12.2015 року в порядку поділу майна подружжя, визнано за відповідачем право власності на 1/3 частину спірної квартири, за позивачкою право власності на 2/3 частин спірної квартири. 
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав №369771411 від 14.03.2024 року позивачка є власником 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 .
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав №432536511 відповідач у справі є власником 1/3 частин квартири АДРЕСА_1 .
Відповідно до довідки, доданої позивачкою до позовної заяви про оціночну вартість об`єкта нерухомості сформованої 18.03.2025 року вартість спірної квартири складає 2078513.15 грн. Частка відповідача становить 692 837.717 грн.
Згідно копії квитанції АТ «ПУМБ» від 18.04.2025 року вбачається, що позивачка на депозитний рахунок суду попередньо внесла вартість 1\3 частки у майні, що належить відповідачу, у розмірі 692838.00 грн.
Звертаючись до суду із позовом про припинення права власності на частку у спільному майні, позивачка, посилається на вимоги ст. 365 ЦК України. При цьому, позивачка вказує на те, що частка відповідача є незначною, не може бути виділена в натурі, спільне користування та володіння майном є неможливим та таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача як співвласника.
Відповідно до приписів ч.1ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб, належить їм на праві спільної власності.
Поняття спільної часткової власності викладено у ч.1ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.
Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробовому виразі.
Відповідно ч.1ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Частиною 2 цієї статті передбачено, що співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю.
Відповідно дост.155 ЖК України вбачається, що власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством.
Відповідно до ч.3ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Згідно ч. 1ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.
Положеннями ч.1ст. 346 ЦК України наведено перелік випадків, за наявності яких право власності може бути припинено. Виходячи зі змісту ч.2 цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом.
Один з таких випадків наведено вст. 365 ЦК України, яка регулює порядок, підстави та умови припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зокрема, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Верховний Суд України у постанові від 15 травня 2013 року по справі N 6-37цс13 зазначав, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої ст. 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
В постанові від 02 липня 2014 року по справі N 6-68цс14 Верховний Суд України роз`яснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі N 908/1754/17 (провадження N 12-180гс18) зроблено висновок, що "відсутність конструкції ("за наявності одночасно") вст. 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 ч.1ст. 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї).
Аналіз положень ст. 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласників на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умовами, що припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.
Поняття "незначна частка" є оціночним, тому при вирішенні спору в судовому порядку суд враховує співвідношення вартості всього майна, часток кожного, тощо.
Частка відповідача у спірному майні становить 1/3, частка позивачки 2/3, при цьому, як зазначається в постанові Верховного Суду України від 15.07.2016 у справі №6-1599ц16, тягар доказування, що частка відповідача є незначною і вона не може бути виділені в натурі, несе позивач.
Згідно частини 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
З урахуванням встановлених обставин і відповідних ним правовідносин, суд вважає, що позивачкою не доведено, не надано доказів, що припинення права власності відповідача на 1/3 частку у спірній квартирі, не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача та не буде непропорційним втручанням у право власності відповідача.
Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном.
Судом встановлено, що сторони, які є співвласниками спірного житла не проживають спільно і не ведуть спільне господарство, що свідчить про відсутність обставин вчинення перешкод у володінні та користуванні позивачці майном.
Вирішуючи позовні вимоги на підставіст.365 ЦК України, суд встановив істотність шкоди, яка може бути завдана відповідачу внаслідок позбавлення його права власності на належну частку, оскільки відповідач іншого житла на праві приватної власності немає, отже у випадку задоволення позову він втратить своє гарантоване Конституцією України право на житло та це призведе до істотної шкоди його інтересам.
Суд зазначає, що ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України та означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.
Оцінюючи вищенаведене, суд доходить висновку, що вимоги позивачки є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Щодо вимог про визнання за позивачкою права власності на спірну 1/3 частку квартири , суд зазначає наступне.
Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права.
За змістом статей 316, 317, 392 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Здійснення власником свого права власності передусім полягає в безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном. При цьому підстави набуття права власності врегульовано статтею 328 Цивільного кодексу України, відповідно до котрої право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимоги позивачки про припинення права власності відповідача на 1/3 частку у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_1 , то відповідно не підлягає задоволенню і вимога про визнання права власності позивачки на цю частку.
Сплачену на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в м. Києві грошову компенсацію 1/3 частки майна у розмірі 692838.00 грн. слід повернути позивачці.
Судові витрати позивачки відповідно до ст. 141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають.
Керуючись ст.ст.4,12,13,81,259,263-265,268 ЦПК України , суд -
У Х В А Л И В :
Відмовити у задоволені позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про припинення права власності на частку в спільному майні.
Повернути ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 , сплачену на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в м. Києві згідно довідки про операцію №10997755791 від 18.04.2025 року (Отримувач ТУ ДСАУ в м. Києві, ЄДРПОУ 26268059, банк отримувача Держказначейська служба України, м. Київ, кредит рахунку № НОМЕР_2 ) суму у розмірі 692 838,00 грн.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
На рішення може бути подана апеляційна скарга до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 27.05.2026 року.

Суддя О.М. Панченко