ОКРЕМА ДУМКА
судді М. В. Мазура до постанови 
Великої Палати Верховного Суду від 16 квітня 2026 року
справа № 990/16/26
провадження № 11-61заі26
Вступ

1. У цій справі Велика Палата переглядала ухвалу суду першої інстанції про повернення позовної заяви, яка стосувалася оскарження застосованих до позивача санкцій, у зв`язку з пропуском строку звернення до суду та відсутністю підстав для поновлення цього строку. 
2. Велика Палата вже постановила низку постанов у подібних справах, у яких залишила схожі ухвали суду першої інстанції без змін. У таких справах я вже висловлював окремі думки про незгоду з висновками Великої Палати щодо порядку визначення «дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів» (ч. 2 ст. 122 КАС України), тобто моменту, від якого починається перебіг шестимісячного строку звернення до адміністративного суду, встановленого цією нормою. 
3. Ця окрема думка так само стосується моєї незгоди з тлумаченням більшістю суддів ч. 2 ст. 122 КАС України у контексті справ про санкції. 
Обставини справи і короткий зміст судових рішень 

4. У цій справі позивач оскаржував Указ Президента України від 10 березня 2023 року №145/2023 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 10 березня 2023 року «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», яким уведено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 10 березня 2023 року «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» (далі - Указ, оскаржений Указ) в частині, яка стосувалася накладення вказаних обмежувальних заходів відносно нього.
5. Позивач звернувся з відповідною позовною заявою до Касаційного адміністративного суду 15 січня 2026 року.
6. Касаційний адміністративний суд спочатку залишив позовну заяву без руху (ухвалою від 20 січня 2026 року), а потім (ухвалою від 04 лютого 2026 року) повернув її на підставі частини другої статті 123, пункту 9 частини четвертої статті 169 КАС України.
7. Як зазначив суд першої інстанції в своїй ухвалі, оскільки Указ № 145/2023 є індивідуально-правовим актом, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню установлений статтею 122 КАС України шестимісячний строк звернення до адміністративного суду. Враховуючи той факт, що Указ опублікований 14 березня 2023 року в газеті «Урядовий кур`єр» № 51, то про його існування позивач мав можливість дізнатися з 14 березня 2023 року - моменту його офіційного оприлюднення. Разом з тим позивач з адміністративним позовом до суду звернувся 15 січня 2026 року - через два роки і десять місяців після набрання чинності оскаржуваним Указом, тобто з пропуском зазначеного строку.
8. При цьому суд наголосив на тому, що опублікування зазначеного Указу, тобто його офіційне оприлюднення, формально створює презумпцію доведення його змісту до відома всіх заінтересованих осіб.
9. Також суд першої інстанції зазначив, що твердження позивача про його необізнаність щодо застосування до нього санкцій протягом тривалого часу (2 роки і десять місяців) не узгоджується з правовою природою обмежувальних заходів, які за своєю суттю спрямовані на істотне обмеження правового статусу особи; суперечить суті застосованих обмежувальних заходів, які мають реальні майнові, організаційні та правові наслідки, та публічному характеру рішень про застосування санкцій, які публікуються в офіційних джерелах і є загальнодоступними.
10. Вказана ухвала була оскаржена до Великої Палати в апеляційному порядку. В обґрунтування апеляційної скарги наводились такі доводи:
- оскаржуваний Указ № 145/2023 є актом індивідуальної дії, а не нормативно-правовим актом;
- що позивач дізнався про порушення своїх прав лише 05 січня 2026 року від приватного нотаріуса під час перевірки за Державним реєстром санкцій;
- що позивач не міг дізнатися про санкції раніше через фактичну реалізацію обмежень, оскільки не має в Україні банківських рахунків, рухомого/нерухомого майна чи зобов`язань, які могли б бути заблоковані;
- офіційні друковані видання України не поширюються за межами держави, де позивач здійснює свою діяльність, а офіційні вебсайти (Президента чи Верховної Ради) не забезпечують автоматичного сповіщення; пошук інформації вимагає щоденного моніторингу та ручної перевірки додатків, що не є критерієм "розумної поінформованості".
11. За результатами перегляду справи Велика Палата у постанові від 16 квітня 2026 року погодилась з висновками суду першої інстанції та відмовила у задоволенні апеляційної скарги.
12. При цьому Велика Палата виходила з того, що позивач мав реальну можливість дізнатись про існування оскаржуваного Указу з моменту його опублікування та оприлюднення і «не зазначив об`єктивно поважних (непереборних) причин, які б унеможливили його звернення до суду у встановлений процесуальним законодавством строк».
Мотиви окремої думки

13. Як я вже неодноразово зазначав у своїх окремих думках у подібних до цієї справах, моє занепокоєння викликають мотиви, які Велика Палата вважала основними:
«65. Чинним законодавством не передбачено обов`язку Президента України в інший спосіб, аніж шляхом офіційного оприлюднення указів, у тому числі тих, які є актами індивідуальної дії, доводити до відома осіб, яких ці акти стосуються, про їх існування. Це стосується й указів Президента України про застосування санкцій.
66. Оприлюднення указів Президента України державною мовою в офіційних друкованих виданнях вважається належним способом доведення їх до відома. Незнання цього не звільняє від юридичних наслідків, які спричиняє указ, зокрема, при зверненні до суду з пропуском визначеного для цього строку.
67. Відтак опублікування Указу № 145/2023, тобто його оприлюднення, презюмує, що його зміст доведено до всіх зацікавлених осіб».
14. Такий підхід не вимагає оцінки індивідуальної ситуації кожного позивача та створює загальну презумпції обізнаності особи про факт існування Указу Президента України про введення в дію санкцій щодо неї з дати його публікації. І цю презумпцію, як видається, майже не можливо буде спростувати. Наведена позиція Великої Палати фактично сприяє формуванню практики, яка в багатьох випадках може призвести до «надмірного формалізму» та непропорційного обмеження прав відповідних осіб на звернення до суду, що потенційно несе ризик численних скарг проти України до Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). 
15. Хоча в деяких ситуаціях суд дійсно може брати до уваги факт публікації Указу Президента України в офіційних виданнях і в Інтернеті, однак цей факт не повинен бути визначальним, адже теоретична можливість дізнатися про існування Указу Президента (навіть, якщо вона підкріплена практичним інструментарієм) не дорівнює реальній обізнаності особи - вона може роками жити (наприклад, десь за кордоном), навіть не здогадуючись про його існування (допоки особа не відчує його практичні наслідки на собі). 
16. По суті, Велика Палата витлумачила слова «повинна була дізнатися», які вживаються в ч. 2 ст. 122 КАС («Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів»), скоріше як «вірогідно могла дізнатися». 
17. Більш детально свої міркування щодо цього я наводив у окремих думках, зокрема, у таких справах № 990/236/24, № 990/240/24 і № 990/241/24, тому я не буду їх зайвий раз повторювати.
18. Отже, на мою думку, в цій справі не було переконливих відомостей, які би спростували твердження позивача про дату, коли він дізнався про застосування до нього санкцій. Тому суд мав відкрити провадження за відповідним позовом. Натомість повернення позовної заяви на підставі презумпції, яка не має під собою достатніх фактичних підстав, є непропорційним обмеженням права на доступ до суду (особливо з урахуванням 50-річного строку, на який до позивача були застосовані санкції).
19. Чи може позивач повідомляти неправдиву інформацію суду щодо дати, коли він дізнався про оскаржений Указ Президента? 
20. Це цілком можливо (див., наприклад, постанову Великої Палати від 16.04.2026 р. і мою окрему думку до неї у справі № 990/490/25). І не завжди суд може це встановити на стадії відкриття провадження (коли він переважно спирається лише на аргументи лише однієї сторони - позивача). Але законодавець передбачив у ст. 123 КАС України механізм, який вирішує цю проблему:
"3. Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
4. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду". 
21. У будь-якому разі, з огляду на важливість права на доступ до суду позивач не повинен "за замовчуванням" доводити наявність у нього права звернутися до суду попри всі встановлені для цього перепони - від досить обмеженого в часі строку звернення до суду, визначеного КАС України, до майже неспростовної презумпції знання про порушення її прав з дати опублікування оспорюваного акту. Навпаки, у правовій державі, де діє принцип верховенства права, загальним правилом є те, що право на доступ до суду є гарантованим, а тому саме на державі в першу чергу лежить обов?язок належним чином обґрунтувати наявність законних, легітимних і пропорційних (у тому числі з урахуванням характеру спору) підстав для обмеження цього права. 

Суддя М. В. Мазур