Справа № 459/1597/24 
Провадження № 2/459/422/2024

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2026 року Шептицький міський суд Львівської області
в складі: головуючого - судді Новосада М.Д.
з участю секретаря судових засідань Гук Т. Я. 
представника позивача ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Шептицький за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , за участю третьої особи ОСОБА_4 , про стягнення боргу за договором позики, - 

ВСТАНОВИВ :

11.06.2024 позивач через свого представника звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з останнього на її користь заборгованість за договором позики грошових коштів від 24.12.2012 у сумі 10 000 000,00 грн. 
В обгрунтування позовних вимог зазначає, що 24.12.2012 між нею та відповідачем було укладено Договір позики грошових коштів. Відповідно до п. 1.1 Договору в порядку та на умовах, визначених цим договором, Позикодавець передає Позичальникові в позику грошові кошти в сумі 10 000 000,00 грн, а позичальник зобов`язується повернути грошові кошти у строк та в порядку визначених цим Договором. В момент підписання Договору від 24.12.2012 Відповідачу було передано грошові кошти у сумі 10 000 000,00 грн. Згідно з п. 2.5 Договору належним підтвердженням повернення позики у повній сумі Сторони погодили вважати заяву Позикодавця про повне погашення боргу. Повернення зазначеної в цьому договорі суми повинно відбутись до 31.12.2013 року (п. 2.3 Договору від 24.12.2012). Відповідно до п. 5.1. Договору, цей договір припиняється: 1) за згодою сторін; 2) внаслідок припинення його дії; 3) внаслідок виконання зобов`язань Позичальником; 4) внаслідок прощення боргу; 5) з інших підстав передбачених чинним законодавством України. Відповідач своєчасно суму позики не повернув, при цьому зазначав, що вільних грошових коштів у нього немає, тому як тільки вони з`являться він поверне суму позики або її частину. 26.01.2022 відповідачу було особисто вручено вимогу про повернення грошових коштів за Договором від 24.12.2012. Відповідачем до 31.12.2013 зобов`язання щодо повернення позики не виконано, як і не виконано їх станом на дату подання позову. Таким чином, у відповідача виник борг у сумі 10 000 000,00 грн, які на її думку підлягають стягненню в її користь.
Ухвалою суду від 13.06.2024 відкрито провадження по справі, призначено підготовче судове засідання.
05.07.2024 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він підтвердив отримання відповідачем від позивачки 24.12.2012 року, яка є його рідною сестрою, грошової позики у розмірі 10 000 000,00 грн. Укладення договору позики грошових коштів від 24.12.2012 року між відповідачем та ОСОБА_2 , за яким остання передала йому грошові кошти в розмірі 10 000 000,00 грн, а він прийняв їх у власність та зобов`язався повернути в строк до 31.12.2013 року, відповідає дійсності. Вищенаведені кошти брав у позику в грудні 2012 року з метою нового будівництва індивідуального житлового будинку у с. Бендюга, Червоноградського району, Львівської області, а також вкладення коштів у бізнес, оскільки власних коштів йому не вистачало. Відтак, відповідач повністю визнає обставини, наведені у позовній заяві та підтверджує наявність невиконаних зобов`язань перед позивачкою щодо повернення позики у розмірі 10 000 000, 00 грн за Договором позики грошових коштів від 24.12.2013 року. Разом з тим, на даний момент він не має можливості повернути позику, у зв`язку із відсутністю готівкових чи безготівкових коштів. Водночас, у нього наявне у власності нерухоме майно, а також права на майбутні об`єкти нерухомості, за рахунок яких він має намір виконати свої зобов`язання перед позивачем згодом. 
Ухвалою суду від 09.08.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
Ухвалою суду від 13.09.2024 за заявою ОСОБА_4 , останню було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. 
18.12.2024 представник третьої особи подав пояснення у справі. Вважає визнання відповідачем позову таким, що суперечить закону та порушує права, свободи та інтереси третьої особи. Зазначає, що з 11.10.2014 по 20.03.2023 ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. 30.12.2022 остання звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу. 12.01.2023 ОСОБА_2 звернулась до Постійно діючого третейського суду при Корпорації «Інверіта» із позовною заявою про стягнення заборгованості за Договором позики грошових коштів від 24.12.2012 у сумі 10 000 000 грн до свого рідного брата - ОСОБА_3 , який визнав такий позов. Третейський суд вирішив стягнути з ОСОБА_3 10 000 000 грн. Львівський апеляційний суд ухвалою від 01.02.2024 рішення Третейського суду залишив без змін. 03.06.2024 Верховним Судом постановою у справі №31-2401/23 ухвалу Львівського апеляційного суду від 01.02.2024 та рішення Третейського суду від 14.03.2023 - скасовано. Попри те, що строк повернення так званої позики минув ще 31.12.2013, позивач не вважала за потрібне захищати своє «порушене» право упродовж 10 років. Однак, про таке «згадала» лише після того, як ОСОБА_4 було подано позов про розірвання шлюбу та ініційовано розгляд справи про поділ спільного майна подружжя. Відповідач у свою чергу миттєво припинив ведення господарської діяльності та у 2023 заявив про відсутність будь-яких грошових коштів, попри те, що згідно із наданими ним у справу №459/1027/23 виписками із карткових рахунків за 2022, сума надходжень становила більше 14,5 мільйонів гривень. Крім того, звертає увагу, що внаслідок інфляційних процесів позивач вимагає стягнути з відповідача фактично четверть того, що позичала, що в черговий раз підтверджує фіктивність договору позики.
У письмових поясненнях від 18.12.2024 представник третьої особи зазначає, що постановою Верховного Суду від 03.06.2024 у справі №31 240/23 беззаперечно встановлено, що визнання ОСОБА_3 позову ОСОБА_2 про стягнення боргу у сумі 10 000 000 грн за договором позики від 24.12.2012 - суперечить закону і порушує права та інтереси ОСОБА_4 . У цій постанові Верховний Суд встановив, що ОСОБА_2 , як афілійованою особою, було ініційовано розгляд справи про стягнення з її рідного брата ОСОБА_3 10 000 000 грн. за договором позики, строк позовної давності за яким сплив, на час виникнення у нього спорів про розірвання шлюбу, поділ спільного майна подружжя з ОСОБА_4 , з метою унеможливлення чи ускладнення поділу спільного ОСОБА_3 та ОСОБА_4 майна подружжя, формування пасиву (боргів), виключення з поділу спільного ОСОБА_3 та ОСОБА_4 майнових прав на чотири квартири у м.Києві. При цьому, ОСОБА_2 , яка звернулась із таким позовом та ОСОБА_3 , який визнав такий позов, діяли очевидно недобросовісно та зловживали правами стосовно ОСОБА_4 і використали цивільно-правовий інструментарій всупереч його призначенню. 
Ухвалою від 25.02.2025 було призначено комплексну графологічно-технічну експертизу документів, а саме: договору позики грошових коштів від 24.12.2012 та вимоги від 25.01.2022. Однак експертами складено повідомлення вх.№2363/26 від 16.02.2026 про неможливість надання висновку, у зв`язку з відсутністю матеріалів, необхідних для проведення відповідної експертизи.
У судовому засіданні 15.04.2026 представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позові, просив задовольнити.
Представник третьої особи в судовому засіданні 15.01.2025 пояснив, що позивач звернулася з даним позовом на час наявності спорів між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Такий подано після істотного спливу строку позовної давності. Стверджує, що відповідач отримував значні доходи, натомість жодних дій на повернення позики не вчиняв, що свідчить про штучність спору. Вважає, що суд не повинен брати до уваги визнання відповідачем позову, оскільки таке впливає на права та інтереси ОСОБА_4 . Тому просив у позові відмовити.
Інші учасники в судове засідання 15.04.2026 не з`явилися, належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи. Представник відповідача просив розгляд справи здійснювати у відсутності відповідача.
Суд, заслухавши пояснення, дослідивши письмові докази, прийшов до наступного висновку.
Встановлено, що 24.12.2012 між сторонами укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого, в порядку та на умовах, визначених цим договором, Позикодавець передає Позичальникові в позику грошові кошти в сумі 10 000 000,00 грн, а позичальник зобов`язується повернути грошові кошти у строк та в порядку визначених цим Договором.
Згідно з п. 2.2. Договору, шляхом підписання цього Договору Позичальник підтверджує, що одержав всю суму позики визначену п. 1.1 цього Договору.
Повернення зазначеної в цьому договорі суми повинно відбутись до 31.12.2013 року.
25.01.2022 позивачем за адресою відповідача скеровувалася вимога, спрямована на стягнення суми заборгованості за вказаним договором в добровільному порядку.
Із матеріалів справи встановлено, що відповідач та третя особа є колишнім подружжям.
Так, ОСОБА_4 30.12.2022 звернулася до Червоноградського (Шептицького) суду Львівської області з позовом про розірвання шлюбу.
Після чого, позивач ОСОБА_2 звернулась до Постійно діючого третейського суду при Корпорації «Інверіта» із позовною заявою про стягнення заборгованості за Договором позики грошових коштів у сумі 10 000 000 грн до свого рідного брата - ОСОБА_3 
14.03.2023 рішення Постійно діючого третейського суду при Корпорації «Інверіта» позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики грошових коштів задоволено.
Львівський апеляційний суд ухвалою від 01.02.2024 вищезазначене рішення суду залишив без змін. 
03.06.2024 Верховний Суд ухвалу Львівського апеляційного суду від 01.02.2024 та рішення Постійно діючого третейського суду при Корпорації «Інверіта» від 14.03.2023 скасував.
Як видно з поданих третьою особою ухвал суду про забезпечення позову від 27.03.2023 та про відмову в скасуванні заходів забезпечення позову від 25.10.2023, у провадженні Сокальського районного суду Львівської області перебуває позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя. 
Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно положень статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Позивач просить стягнути з відповідача 10 000 000 грн заборгованості за договором позики грошових коштів від 24.12.2012, що останнім не заперечується.
За змістом ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 
Запевняючи те, що відповідачем дійсно були отримані спірні кошти, посилається на п. 2.2. Договору, згідно якого, шляхом підписання цього Договору Позичальник підтверджує, що одержав всю суму позики визначену п. 1.1 цього Договору.
При цьому, позивачем не подано жодних доказів на підтвердження походження та наявності у неї грошових коштів у розмірі 10 000 000 грн на момент укладення договору позики.
Відповідно до положень договору, відповідач зобов`язався повернути позику до 31.12.2013 року, однак останній свої зобов`язання не виконує.
ОСОБА_5 понад 10 років з моменту, як минув строк виконання зобов`язання, та зокрема, строк позовної давності, після чого позивач звернулася з даним позовом до суду для захисту своїх порушених прав.
Суд звертає увагу, що 30.12.2022 ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу до ОСОБА_3 , та згодом із позовною заявою про поділ спільного майна подружжя.
Так, після чого, позивач 12.01.2023 звертається до Постійно діючого третейського суду при Корпорації «Інверіта» із позовною заявою про стягнення заборгованості за Договором позики грошових коштів у сумі 10 000 000 грн до ОСОБА_3 , де останній також визнав позовні вимоги та позов було задоволено. 
В подальшому, 03.06.2024 Верховним Судом дане рішення було скасовано, мотивуючи постанову тим, що рішення третейського суду ОСОБА_3 використав при поділі майна, набутого під час шлюбу з ОСОБА_4 , яка не брала участь у справі, таким чином, дійшовши висновку, що третейський суд вирішив питання про права та обов`язки ОСОБА_4 , яка не брала участі у справі.
Будучи ознайомленою з даною постановою Верховного Суду, позивач звертається з аналогічним позовом до Шептицького міського суду Львівської області, при цьому, знову ж таки, не залучаючи як учасника процесу ОСОБА_4 , незважаючи на висновок Верховного Суду.
В ході розгляду даної справи, ухвалою Шептицького міського суду Львівської області від 13.09.2024 ОСОБА_4 , за її ж заявою, було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. 
Отже, позивач, яка з відповідачем перебуває у родинних відносинах (такі є братом та сестрою), звертається за захистом свого порушеного права в судовому порядку одразу після подання позовних заяв ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. 
При цьому, ОСОБА_2 не зверталася з даним позовом одразу як минув строк виконання зобов`язання за спірним договором та впродовж встановленої ст. 257 ЦК України позовної давності тривалістю у три роки. 
Позивач не вимагала повернення позики попри наявність у відповідача можливості повернути таку, а останній в свою чергу, маючи можливість виконати свої зобов`язання, навіть частково не погашав заборгованість. 
Як встановлено з копії свідоцтва про право на спадщину за законом, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 успадкували корпоративні права Товариства з обмеженою відповідальністю «Мебель-Сервіс», співвласником якого був ОСОБА_6 , частка якого в статутному фонді становила 25%. Згідно копії платіжного доручення №11751 від 11.04.2019, ОСОБА_3 було перераховано 5 781 733 грн, призначення платежу «повернення статутного капіталу при виході з учасників», що також підтверджується протоколом №4 загальних зборів учасників ТОВ «Мебель-Сервіс» від 24.05.2018, відповідно до якого була надана згода на вихід з Товариства ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з часткою у статутному фонді Товариства по 5%, що становить по 5 781 733 грн.
Спостерігається суперечлива поведінка зі сторони відповідача, який, визнавши позовні вимоги, заперечує наявність у нього можливості протягом десяти років виконати зобов`язання, при цьому, навіть частково не сплачуючи позику. Таке твердження, попри вказану вище успадковану частку в статутному фонді та отримання за вихід з нього 5 781 733 грн, спростовується також виписками з карткових рахунків ОСОБА_3 , згідно яких за період з 01.12.2011 по 01.12.2022 сума надходжень становила 11 712 291,50 грн.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 12 червня 2023 року видано виконавчий лист на виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Корпорації «Інверіта». 23 червня 2023 року ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_2 прийняла у власність в рахунок часткового погашення заборгованості за виконавчим листом № 31-2401/23, в межах виконавчого провадження № 72105556, майнові права на житлові приміщення (квартири) АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , які в тому числі є предметом спору за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.
Отже, аналіз матеріалів та обставин справи свідчать про зловживання сторонами правами, оскільки фактично рішення суду у даній справі використовується не для захисту цивільних прав та інтересів, а створення преюдиційного рішення суду про стягнення неіснуючого боргу з метою уникнення справедливого поділу спільно нажитого майна подружжя. 
В справі відсутні належні, допустимі, достовірні докази, які б у своїй сукупності були достатніми для висновку про те, що між сторонами дійсно був укладений договір позики, відповідно до якого позивач передала, а відповідач прийняв та зобов`язався повернути до 31.12.2013 10 000 000 грн.
Таку поведінку сторін суд розцінює як створення ними штучних умов для ускладнення або унеможливлення поділу майна подружжя, спір щодо якого вирішується в межах цивільної справи, яка перебуває в провадженні Сокальського районного суду Львівської області.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.
Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).
З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Учасники цивільного обороту доволі часто намагаються використовувати правомірний цивільно-правовий інструментарій для унеможливлення чи ускладнення поділу спільного майна подружжя (чи жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі), тобто з неправомірною метою, не для забезпечення визначеності в приватних відносинах, захисту прав та інтересів. Суд не є місцем для «безцеремонної процесуальної гри». Якщо пов`язані чи афілійовані особи, наприклад, родичі, ініціюють судовий розгляд, зокрема, про стягнення боргу, для унеможливлення чи ускладнення поділу спільного майна подружжя (чи жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі), формування пасиву (боргів), виключення певного майна з поділу на час виникнення (існування) спору (спорів) про розірвання шлюбу, поділ спільного майна подружжя (чи жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі), тощо, такі учасники судового розгляду діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно другого із подружжя (чи жінки або чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі). Тому в такому разі відбувається використання приватно-правових конструкцій не для захисту прав та інтересів, і судове рішення стосується прав та/або інтересів іншого із подружжя (чи жінки чи чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 березня 2025 року в справі № 759/11754/23 (провадження № 61-17672св24)).
Верховний Суд в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року в справі № 215/1191/17 зазначив, що досить часто учасники цивільного обороту в спорах про поділ майна за допомогою договору позики чи розписки про отримання в позику грошових коштів, в яких вказано, що ці грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна, намагаються спростувати презумпцію спільності майна подружжя (чи жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі). Використання таким чином договору позики (в якому передбачено, що грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна) очевидно не враховує, що регулююча сила договору стосується його сторін, а тому не може кваліфікуватися як добросовісне та є неприпустимим.
Учасники цивільного обороту, які є пов`язаними чи афілійованими особами, наприклад, родичі, подружжя (чи жінка та чоловік, які проживають однією сім`єю або мають близькі відносини, але не перебувають у шлюбі між собою), доволі часто намагаються використовувати правомірний цивільно-правовий інструментарій, зокрема позов про оспорювання правочину (рецисорний позов), всупереч своїй попередній поведінці, не для забезпечення визначеності в приватних відносинах, захисту прав та інтересів. В такій ситуації вони діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно іншої сторони такого договору, тобто з неправомірною метою. Зловживання матеріальними правами є самостійною підставою для відмови у позові (частина третя статті 16 ЦК України) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 травня 2025 року в справі № 369/10615/19 (провадження № 61-17939св23)).
Наведене свідчить про наявність обставин, визначених ч. 2 ст. 13 ЦК України, а саме наявність неправомірної мети та недобросовісної поведінки, що позбавляють сторону права посилатися на такі обставини як на підставу та умови надання їм захисту судом.
Щодо визнання відповідачем позову слід зазначити наступне.
Згідно з частинами першою, четвертою статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Отже, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 675/2136/19 (провадження № 61-2251св22)).
Верховний Суд у постанові від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22 (провадження № 61-10115св23) зазначив, що в розумінні приписів статті 206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. 
Отже, сам лише факт визнання відповідачем позову не може слугувати єдиною підставою для задоволення позовних вимог, до того ж, таке визнання позову порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, в даному випадку третьої особи – ОСОБА_4 . Тому, встановивши, що підстави для задоволення позову відсутні, суд не бере до уваги факт визнання позову відповідачем.
Зважаючи на викладене, зловживання матеріальними правами є самостійною підставою для відмови у позові (частина третя статті 16 ЦК України). Оскільки, з урахуванням встановлених обставин, наявні підстави для висновку про зловживання правами, у задоволенні позовних вимог про стягнення боргу за договором позики слід відмовити.
Керуючись ст.ст. 2, 12,13, 81, 141, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_5 ) до ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_6 ), за участю третьої особи ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_7 ) про стягнення боргу за договором позики – відмовити.
На рішення може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено 24.04.2026.

Суддя: М. Д. Новосад