ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"02" липня 2026 р. Справа№ 910/13690/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Мальченко А.О.
суддів: Михальської Ю.Б. 
Тищенко А.І. 

при секретарі судового засідання Линник А.М.,
розглянувши матеріали апеляційної скарги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб
на рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2026
у справі № 910/13690/25 (суддя О.В. Нечай)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Луганськобленерго»
до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб
про зобов`язання внести та затвердити зміни до реєстру, 
за участю представників сторін згідно з протоколом судового засідання, -

ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Луганськобленерго» (далі також - Товариство) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі також - Фонд) про зобов`язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб внести та затвердити зміни до Реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «БАНК СІЧ», затвердженого рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 28.11.2022 № 959, шляхом заміни кредитора з Товариства з обмеженою відповідальністю «Нові енергетичні проекти» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Луганськобленерго» в межах черги, до якої було віднесено вимогу первісного кредитора, яку було відступлено, та у сумі 7 440 000,00 грн.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.03.2026 у справі №910/13690/25 позовні вимоги задоволено у повному обсязі. Зобов`язано Фонд гарантування вкладів фізичних осіб внести та затвердити зміни до Реєстру акцептованих вимог кредиторів Акціонерного товариства «Банк Січ», затвердженого Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 28.11.2022 №959, шляхом заміни кредитора з Товариства з обмеженою відповідальністю «Нові енергетичні проекти» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Луганськобленерго» в межах черги, до якої було віднесено вимогу первісного кредитора, яку було відступлено, та в сумі 7 440 000,00 грн. Стягнуто з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Луганськобленерго» витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 028,00 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано нормами статей 2, 3, 44, 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», статті 6, 11, 215, 509, 512-514, 516, 626-628 ЦК України, статей 3, 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», статтею 45 Податкового кодексу України, та встановленими судом обставинами того, що договір уступки від 18.02.2025 є дійсним, оскільки положення ст. 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» до Товариства не можуть бути застосовані. Відтак, дії Фонду про відмову у внесенні і затвердженні змін до Реєстру акцептованих вимог кредиторів Акціонерного товариства «Банк Січ» порушують права Товариства.
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Вважає, що договір уступки від 18.02.2025 є нікчемним в силу вимог статей 3, 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а суд першої інстанції, дійшовши висновку про протилежне, неправильно застосував норми цих статей.
Також, судом першої інстанції не враховано правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 03.10.2025 у справі №908/1162/23, від 06.11.2025 у справі №911/3091/23, від 07.03.2024 у справі №910/9680/23, від 27.02.2026 у справі №910/3831/22, від 26.03.2024 у справі №913/768/21, про поширення положень ст.13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на території, тимчасово окуповані в період воєнного стану, лише з огляду на загальновідомий факт окупації таких територій за відсутності відповідного рішення Кабінету Міністрів України.
Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.04.2026 апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючої судді Мальченко А.О., суддів Тищенко А.І., Михальської Ю.Б.
Враховуючи, що суддя Тищенко А.І. перебувала у відпустці 13.04.2026, питання щодо подальшого руху апеляційної скарги здійснювалося після виходу судді Тищенко А.І. з відпустки.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.04.2026 апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2026 у справі № 910/13690/25 залишено без руху та надано скаржникові строк для усунення недоліків, допущених останнім при поданні апеляційної скарги.
20.04.2026 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від представника скаржника надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої останнім додано платіжну інструкцію про сплату судового збору.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2026 у справі №910/13690/25 та призначено її розгляд на 28.05.2026. Товариству з обмеженою відповідальністю «Луганськобленерго» встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 13.05.2026.
11.05.2026 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив, у якому Товариство просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду, - без змін.
На переконання ТОВ «ЛУГАНСЬКОБЛЕНЕРГО», оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, прийнятим при повному з`ясуванні обставин справи та з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Відтак, передбачені ГПК України підстави для його скасування відсутні. 
Товариство вважає, що висновок суду про дійсність договору уступки від 18.02.2025 відповідає як нормам ст. ст. 3, 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», так і останній практиці Верховного Суду, зокрема, постановам від 01.04.2026 у справі №280/5808/23 та від 30.04.2026 у справі №520/24389/25.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.05.2026 у розгляді апеляційної скарги Фонду оголошено перерву до 02.07.2026.
У судове засідання 02.07.2026 з`явились представники Товариства та Фонду.
Фонд підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати та прийняти у справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Товариство заперечило проти задоволення апеляційної скарги у зв`язку з безпідставністю та необґрунтованістю її вимог. Просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду, - без змін.
02.07.2026 у судовому засіданні колегією суддів було проголошено вступну та резолютивну частини постанови.
Відповідно до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Обговоривши доводи апеляційної скарги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши докази наявні у справі, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, на підставі Рішення Правління Національного банку України від 09.08.2022 № 405 рш/БТ «Про віднесення Акціонерного товариства «Банк Січ» до категорії неплатоспроможних» та Рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі Фонд) від 09.08.2022 № 579 «Про запровадження тимчасової адміністрації у АТ «Банк Січ» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку» розпочато процедуру виведення Акціонерного товариства «Банк Січ» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на один місяць з 10.08.2022 до 09.09.2022 (включно).
Відповідно до рішення Виконавчої дирекції Фонду від 29.08.2022 № 654 продовжено тимчасову адміністрацію в АТ "Банк Січ" на один місяць з 10.09.2022 по 09.10.2022 (включно).
На підставі Рішення Правління Національного банку України від 06.10.2022 № 495-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Акціонерного товариства «Банк Січ» та Рішення Виконавчої дирекції Фонду від 07.10.2022 № 803 «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк Січ» та делегування повноважень ліквідатора банку» розпочато процедуру ліквідації АТ «Банк Січ» строком у три роки до 09.10.2025 включно.
Рішенням Виконавчої дирекції Фонду від 28.11.2022 № 959 було затверджено Реєстр акцептованих вимог кредиторів АТ "Банк Січ" (далі Реєстр).
Позивач зазначає, що до Реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «Банк Січ» включено заборгованість АТ «Банк Січ» перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Нові енергетичні проекти» у розмірі 7 440 000,00 грн, яку віднесено до 7 (сьомої) черги погашення.
Відповідно до рішення Виконавчої дирекції Фонду від 17.03.2025 № 281, визначені Законом повноваження під час здійснення ліквідації АТ «Банк Січ» з 01.04.2025 і до моменту внесення запису про державну реєстрацію припинення АТ «Банк Січ» до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань здійснюються Фондом безпосередньо.
18.02.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Нові енергетичні проекти» (далі первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Луганськобленерго» (далі новий кредитор) було укладено Договір уступки права вимоги №1 (надалі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває право вимоги до боржника (АТ "Банк Січ") виконання грошового зобов`язання на суму 7 440 000,00 грн, належне первісному кредитору.
Листом від 28.03.2025 № 09 01/03/18, з урахуванням додатково направлених листів від 30.06.2025 № 19-01/06/30 та від 08.05.2025 №o 11-01/05/08, позивач звернувся до Уповноваженої особи Фонду на ліквідацію АТ «Банк Січ» щодо внесення змін до Реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «Банк Січ» шляхом заміни кредитора з ТОВ «НЕП» на ТОВ «Луганськобленерго» у зв`язку із відступленням права вимоги за Договором.
Листом від 21.08.2025 №223-49-189/25 Фонд повідомив позивача про відсутність підстав для внесення змін до Реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «Банк Січ» з огляду на нікчемність Договору.
Враховуючи неправомірність відмови у внесенні змін до Реєстру, Товариство звернулось до суду з позовом та просить зобов`язати відповідача внести та затвердити зміни до Реєстру шляхом заміни кредитора з Товариства з обмеженою відповідальністю «Нові енергетичні проекти» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Луганськобленерго» в межах черги, до якої було віднесено вимогу первісного кредитора, яку було відступлено, та в сумі 7 440 000,00 грн.
Розглядаючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність фактичних та правових підстав для задоволення позовних вимог, з чим погоджується колегія суддів апеляційного суду.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2018 у справі №910/23398/16 зазначено, що відповідно до пункту 6 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.
Таким чином, у спорах, пов`язаних з виконанням неплатоспроможним банком, в якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, своїх зобов`язань перед кредиторами та вкладниками, рівно як і здійснення своїх повноважень Фондом, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, оскільки цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ліквідація банку це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.
Відповідно до ч. 4 ст. 44 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд розпочинає процедуру ліквідації банку не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, крім випадку, коли ліквідація здійснюється за ініціативою власників банку.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів.
Матеріалами справи підтверджується, що на підставі Рішення Виконавчої дирекції Фонду від 07.10.2022 № 803 «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк Січ» та делегування повноважень ліквідатора банку», рішенням Виконавчої дирекції Фонду від 28.11.2022 № 959 було затверджено Реєстр акцептованих вимог кредиторів АТ «Банк Січ».
До Реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «Банк Січ» включено заборгованість АТ «Банк Січ» перед Товариством з обмеженою відповідальністю Нові енергетичні проекти у розмірі 7 440 000,00 грн, яку віднесено до 7 (сьомої) черги погашення. Вказана обставина відповідачем не заперечується.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За положеннями статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з частиною першою статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 18.02.2025 між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Нові енергетичні проекти» було укладено Договір, предметом якого є відступлення права вимоги останнього до АТ «Банк Січ» у розмірі 7 440 000,00 грн, що включене до Реєстру.
Укладений Договір, як правильно зауважено судом першої інстанції, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення взаємних цивільних прав та обов`язків.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відступлення права вимоги (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, та і оплатним.
В останньому випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки статтею 656 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.
Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 Цивільного кодексу України).
Відповідно до статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з положеннями статті 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до пп. 7 п. 1 розділу VII Положення про порядок складання і ведення реєстру акцептованих вимог кредиторів та задоволення вимог кредиторів банків, що ліквідуються, затвердженого Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 21.08.2017 № 3711 (далі Положення) (чинне на момент виникнення спірних правовідносин), підставою для внесення до затвердженого реєстру акцептованих вимог кредиторів змін, які підлягають затвердженню виконавчою дирекцією Фонду, є договір уступки права вимоги (договір купівлі-продажу, дарування тощо), засвідчений нотаріально (у випадках, якщо таке засвідчення вимагається законодавством України). Такі зміни вносяться до реєстру акцептованих вимог кредиторів виключно в межах черги, до якої було включено вимогу, яку уступлено, та у сумі, що не перевищує суму (залишок суми) вимог, яку акцептовано первинному кредитору.
Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням внести та затвердити зміни до Реєстру, відповідно до наслідків укладення Договору. Натомість, відповідач зазначає про відсутність підстав для внесення змін до Реєстру, мотивуючи відмову нікчемністю Договору відповідно до приписів статті 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Вказані мотиви відповідають запереченням відповідача проти задоволення позову, викладеним у відзиві на позовну заяву в цій справі, а також доводам апеляційної скарги.
Надаючи оцінку доводам Фонду та висновкам суду першої інстанції в частині застосування до Товариства вимог ст. ст. 3, 13 «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» колегія суддів виходить з того, що відповідно до частини другої статті 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» здійснення господарської діяльності юридичними особами, фізичними особами - підприємцями та фізичними особами, які провадять незалежну професійну діяльність, місцезнаходженням (місцем проживання) яких є тимчасово окупована територія, дозволяється виключно після зміни їхньої податкової адреси на іншу територію України.
Правочин, стороною якого є суб`єкт господарювання, місцезнаходженням (місцем проживання) якого є тимчасово окупована територія, є нікчемним. На такі правочини не поширюється дія положення абзацу другого частини другої статті 215 Цивільного кодексу України.
Натомість, частиною першою вказаної норми визначено, що положення цієї статті застосовуються до тимчасово окупованої території, передбаченої пунктами 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, надр під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряного простору над цими територіями.
В умовах воєнного стану рішенням Кабінету Міністрів України положення цієї статті можуть бути поширені на тимчасово окуповані території, передбачені пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, надра під територіями, зазначеними у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряний простір над цими територіями.
Тобто, положення статті 13 беззастережно застосовуються до тимчасово окупованих територій, визначених в пунктах 1 та 2 частини 1 статті 3 Закону, а відносно тимчасово окупованих територій, визначених пунктом 3 частини 1 статті 3 Закону, - за наявності рішення Кабміну щодо поширення дії статті 13 на відповідні території.
Згідно з частиною 1 статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається:
1) сухопутна територія тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях;
2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, внутрішні морські води, прилеглі до сухопутної території інших тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України;
3) інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Частиною другою статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що датою початку тимчасової окупації Російською Федерацією окремих територій України є 19 лютого 2014 року. Окремі об`єкти нафтогазовидобування в межах континентального шельфу України є окупованими Російською Федерацією з 19 лютого 2014 року. Перелік таких об`єктів визначається Кабінетом Міністрів України. Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими Російською Федерацією з 20 лютого 2014 року. Окремі території України, що входять до складу Донецької та Луганської областей, є окупованими Російською Федерацією (у тому числі окупаційною адміністрацією Російської Федерації) починаючи з 7 квітня 2014 року. Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях з цієї дати, визначено Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України.
Частиною 3 цієї ж статті встановлено, що дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, передбачених пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначаються у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Тобто, як правильно виснував суд першої інстанції, в пунктах 1 та 2 частини 1 статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» мова йде про території, що були окуповані до введення воєнного стану, а саме територію Автономної Республіки Крим та міста Севастополь, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях, в той же час території, окуповані після 24.02.2022, відносяться до пункту 3 частини 1 статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».
Відповідно до інформації, наявної в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, місцезнаходженням ТОВ «Луганськобленерго» (ідентифікаційний код: 39104114) є місто Сєвєродонецьк Луганської області.
Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 06.12.2022 № 1364 «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією (далі - перелік), затверджується Міністерством розвитку громад та територій за формою згідно з додатком за погодженням з Міністерством оборони з урахуванням пропозицій відповідних обласних, Київської міської військових адміністрацій.
Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 № 376 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11.03.2025 за № 380/43786, Сєвєродонецька міська територіальна громада Сіверськодонецького району Луганської області з 25.06.2022 є тимчасово окупованою територією України.
Постановою Верховної Ради України від 19.09.2024 № 3984-IX «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» перейменовано окремі населені пункти та райони у Луганській області, зокрема Сєвєродонецький район на Сіверськодонецький район, місто Сєвєродонецьк Сєвєродонецького району на місто Сіверськодонецьк.
Враховуючи встановлене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що місто Сіверськодонецьк підпадає під дію норми пункту третього частини першої статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».
Згідно з пунктом 45.2 статті 45 Податкового кодексу України податковою адресою юридичної особи (відокремленого підрозділу юридичної особи) є місцезнаходження такої юридичної особи, відомості про що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
З огляду на реєстрацію позивача у місті Сіверськодонецьк Сіверськодонецького району Луганської області, він є суб`єктом господарювання, місцезнаходженням (місцем проживання) якого є тимчасово окупована територія.
Водночас, як правильно зауважено судом першої інстанції, для поширення на спірні правовідносини положень статті 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та встановлення факту нікчемності укладеного позивачем Договору необхідним є одночасне існування двох обставин: 1) визнання територій в умовах воєнного стану тимчасово окупованими у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку та 2) наявність рішення Кабінету Міністрів України про поширення положень статті 13 на тимчасово окуповані території.
Якщо факт визнання міста Сіверськодонецьк Сіверськодонецького району Луганської області тимчасово окупованим у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку є неспростовним, то відповідне рішення Кабінету Міністрів України про поширення положень статті 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на вказану територію відсутнє.
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, колегія суддів враховує, що у разі наявності різних правових позицій пріоритет мають висновки Великої Палати Верховного Суду та більш пізні висновки, якщо вони не були відступлені у встановленому законом порядку.
У апеляційній скарзі Фондом наведено ряд постанов Верховного Суду, а саме, від 03.10.2025 у справі №908/1162/23, від 06.11.2025 у справі № 911/3091/23, від 07.03.2024 у справі №910/9680/23, від 27.02.2026 у справі №910/3831/22, від 26.03.2024 у справі №913/768/21, які дійсно містять висновки про застосування норм ст. 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».
Разом з цим, як правильно зауважено у відзиві на апеляційну скаргу, саме по собі лише посилання Фонду на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судом першої інстанції у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
Висновки Верховного Суду, які викладені у постановах від 03.10.2025 у справі №908/1162/23, від 27.02.2026 у справі №910/3831/22 та від 26.03.2024 у справі №913/768/21 та на які посилається Фонд в апеляційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі №910/13690/25 з точки зору предмета, підстав позовів, фактичної доказової бази, юридично-значущих фактів та обставин справи, встановлених судами, і тому застосування норм матеріального права за неподібності правовідносин у цих справах не може бути аналогічним.
Водночас, як убачається зі змісту постанов Верховного Суду від 01.04.2026 у справі №280/5808/23 та від 30.04.2026 у справі №520/24389/25, Верховний Суд надав оцінку аналогічним обставинам спору, а саме, розташуванню суб`єкта господарювання на території, яка стала тимчасово окупованою після 24.02.2022, можливість застосування ст. 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» до таких територій за відсутності окремого рішення КМУ.
Верховний Суд у постанові від 01.04.2026 у справі №280/5808/23 виходив з того, що стаття 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначає правовий статус тимчасово окупованої території України.
Згідно з частиною першою цієї норми тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Правовий статус тимчасово окупованої території, а також правовий режим на тимчасово окупованій території визначаються цим Законом, іншими законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права.
Тимчасова окупація Російською Федерацією територій України, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, незалежно від її тривалості, є незаконною і не створює для Російської Федерації жодних територіальних прав.
За державою Україна, територіальними громадами сіл, селищ, міст, розташованих на тимчасово окупованій території, органами державної влади, органами місцевого самоврядування та іншими суб`єктами публічного права зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території.
Відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» датою початку тимчасової окупації Російською Федерацією окремих територій України є 19 лютого 2014 року.
Окремі об`єкти нафтогазовидобування в межах континентального шельфу України є окупованими Російською Федерацією з 19 лютого 2014 року. Перелік таких об`єктів визначається Кабінетом Міністрів України.
Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими Російською Федерацією з 20 лютого 2014 року.
Окремі території України, що входять до складу Донецької та Луганської областей, є окупованими Російською Федерацією (у тому числі окупаційною адміністрацією Російської Федерації), починаючи з 7 квітня 2014 року. Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях з цієї дати, визначено Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України
Відповідно до частини третьої статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, передбачених пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначаються у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Так, стаття 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» конкретизує, що для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається:
1) сухопутна територія тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях;
2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, внутрішні морські води, прилеглі до сухопутної території інших тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України;
3) інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку;
4) надра під територіями, зазначеними у пунктах 1, 2 і 3 цієї частини, і повітряний простір над цими територіями.
Здійснивши системний аналіз положень статті 1 та статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Верховний Суд виснував, що законодавець розмежовує різні види тимчасово окупованих територій України залежно від способу та моменту їх визначення.
Зокрема, можна виокремити:
- тимчасово окуповані території, правовий статус яких прямо визначений самим Законом про ТОТ, із фіксацією дати початку окупації (Автономна Республіка Крим, місто Севастополь, окремі території Донецької та Луганської областей, окремі об`єкти нафтогазовидобування на континентальному шельфі України).
- інші території України, які можуть бути визнані тимчасово окупованими в умовах воєнного стану відповідно до пункту 3 частини першої статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».
При цьому, особливістю останньої категорії є те, що набуття територією статусу тимчасово окупованої не є автоматичним, а пов`язане з її визнанням у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, що прямо передбачено частиною третьою статті 1 та пунктом 3 частини першої статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».
Отже, Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачав на час спірних правовідносин диференційований підхід до визначення тимчасово окупованих територій, що має враховуватися під час застосування відповідних правових обмежень та оцінки спірних правовідносин.
Відповідно до частини другої статті 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» здійснення господарської діяльності юридичними особами, фізичними особами - підприємцями та фізичними особами, які провадять незалежну професійну діяльність, місцезнаходженням (місцем проживання) яких є тимчасово окупована територія, дозволяється виключно після зміни їхньої податкової адреси на іншу територію України.
Правочин, стороною якого є суб`єкт господарювання, місцезнаходженням (місцем проживання) якого є тимчасово окупована територія, є нікчемним. На такі правочини не поширюється дія положення абзацу другого частини другої статті 215 Цивільного кодексу України.
Разом з тим, частина перша цієї статті конкретно зазначає, що положення цієї статті застосовуються до тимчасово окупованої території, передбаченої пунктами 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, надр під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряного простору над цими територіями.
В умовах воєнного стану рішенням Кабінету Міністрів України положення цієї статті можуть бути поширені на тимчасово окуповані території, передбачені пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, надра під територіями, зазначеними у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряний простір над цими територіями.
Верховний Суд підкреслив, що системний аналіз наведеної норми свідчить про запровадження законодавцем дворівневої моделі застосування господарських обмежень. Перший рівень - автоматичний: положення статті 13 застосовуються зокрема до сухопутної території тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях; внутрішніх морських води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, внутрішні морські води, прилеглі до сухопутної території інших тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України безпосередньо в силу закону, без потреби у будь-яких додаткових рішеннях органів виконавчої влади. Другий рівень - факультативний: щодо інших тимчасово окупованих в умовах воєнного стану територій, визначених пунктом 3 частини першої статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», обмеження «можуть бути поширені» - але виключно за умови прийняття окремого рішення Кабінетом Міністрів України.
Вживання законодавцем модального дієслова «можуть бути поширені» (на відміну від «поширюються») є принципово значущим із точки зору граматичного тлумачення: воно виключає автоматичний характер дії норми щодо другого типу територій і встановлює умову - наявність позитивного нормативного рішення Уряду.
Саме це підтверджується пояснювальною запискою до законопроекту Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України», який вносились нові зміни до законодавства у зв`язку із введенням воєнного стану. У цій пояснювальній записці законодавець указав, що «...слід враховувати, що передбачені Законом України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» окремі заходи, які спрямовані на реалізацію його положень, можуть значною і не виправданою конкретною ситуацією мірою обмежувати права і свободи громадян, що проживають на тимчасово окупованих територіях. Застосування положень цього Закону до всіх без винятку тимчасово окупованих територій може перешкоджати їх деокупації, призводити до економічних збитків. У зв`язку з цим, пропонується визначити, що заходи, передбачені статтями 11, 11-1, 13 і 13-1 цього Закону, будуть застосовуватись до тимчасово окупованих територій (крім Автономної Республіки Крим і міста Севастополь) лише якщо це буде визнано потрібним Радою національної безпеки і оборони України. Це дозволить координаційному органу з питань національної безпеки і оборони при Президентові України оперативно та індивідуально, виходячи з певної воєнної обстановки, конкретизовувати застосування заходів реалізації положень Закону щодо тих чи інших тимчасово окупованих територій».
Таким чином, законодавець виходив із необхідності забезпечити баланс між реалізацією обмежувальних заходів і збереженням соціально-економічних зв`язків із територіями, що тимчасово перебувають під окупацією у зв`язку із оголошенням воєнного стану, аби не створювати надмірних перешкод для їх подальшої реінтеграції.
Відповідно до висновку Комітету Верховної Ради України з питань організації державної влади, місцевого самоврядування, регіонального розвитку та містобудування до проєкту Закону №2138-ІХ (https://itd.rada.gov.ua/4e4f5d93-eb77-40a0-8443-ddcc515ea72a) було запропоновано доповнити статтю 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» новою частиною першою такого змісту:
« 1. Положення цієї статті застосовуються до тимчасово окупованої території, передбаченої пунктами 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, надр під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряного простору над цими територіями. В умовах воєнного стану рішенням Кабінету Міністрів України положення цієї статті можуть бути поширені на тимчасово окуповані території, передбачені пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, надра під територіями, зазначеними у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряний простір над цими територіями».
Таким чином, Верховною Радою України було враховано пропозиції комітету, і Закон ухвалено та підписано саме з урахуванням зазначених змін. Цим законодавець остаточно закріпив компетенцію саме Кабінету Міністрів України щодо прийняття рішень про поширення дії положень статті 13 Закону на тимчасово окуповані території, визначені пунктом 3 частини першої статті 3 Закону.
Підсумовуючи, Верховний Суд виснував, що для застосування обмежень, передбачених статтею 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» необхідним є не лише факт визнання відповідної території тимчасово окупованою, а й наявність окремого рішення Кабінету Міністрів України про поширення на неї обмежень, визначених цією статтею.
Рішення про визнання території тимчасово окупованою, яке у визначеному Кабінетом Міністрів України порядку приймалося Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України (зокрема наказ Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», зареєстрований у Міністерстві юстиції України 23 грудня 2022 року за № 1668/39004, який був чинний до 19 березня 2025 року), саме по собі не може замінювати рішення Кабінету Міністрів України про введення відповідних обмежень, передбачених статтею 13 Закону про ТОТ.
Це зумовлено тим, що зазначені рішення мають різну правову природу, приймаються різними суб`єктами владних повноважень та тягнуть відмінні правові наслідки.
Як убачається з матеріалів справи, що переглядається, Кабінет Міністрів України не приймав рішення про поширення положень статті 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на місто Сіверськодонецьк. 
Отже, оскільки Кабінет Міністрів України не ухвалював рішень про поширення дії положень, зокрема, статті 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окуповані в умовах воєнного стану території, визначені пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, зокрема на місто Сіверськодонецьк Луганської області, де зареєстрований Позивач, то правові підстави для застосування обмежень, передбачених статтею 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», - відсутні.
Отже, Фонд безпідставно вказав на нікчемність договору уступки від 18.02.2025 з посиланням на норму статті 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та те, що юридичною адресою Товариства є тимчасово окупована територія, а саме, м. Сіверськодонецьк.
Оскільки відмова у внесенні змін до Реєстру була мотивована Фондом саме нікчемністю Договору уступки від 18.02.2025, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність фактичних та правових підстав для задоволення позовних вимог.
Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.
Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи усі фактичні обставини справи, встановлені місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, а також доводи апеляційної скарги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2026 відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм статей 3, 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», оскільки ці доводи не підтвердились під час апеляційного перегляду спору. 
Колегія суддів враховує доводи відзиву на апеляційну скаргу у тій мірі, у якій вони узгоджуються з висновками суду апеляційної інстанції, зробленими за наслідками апеляційного перегляду оскаржуваного рішення суду.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доказів і доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. 
За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України», очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до вимог ст. 129 ГПК України, судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на заявника – Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.
Керуючись ст. ст. 129, 269, 275 - 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2026 у справі №910/13690/25 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2026 у справі №910/13690/25 залишити без змін.
3. Матеріали справи №910/13690/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 287 - 289 ГПК України.
Повний текст постанови складено 06.07.2026. 

Головуючий суддя А.О. Мальченко 

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко